Луиз Бегшоу
Красота

Превод от английски: Нина Руева, 2014

chitanka.info

Първа глава

Родилното отделение имаше тежък ден.

Същото се отнасяше и за Дина Кейн.

Новороденото момиченце лежеше в пластмасовото си креватче, като кашляше и скимтеше. Малката бе обвита в памучно одеяло и шапчицата на главата й се бе смъкнала надолу, закривайки едното й око. Майка й лежеше на едно легло наблизо, изпаднала в несвяст от болката. Сновящите наоколо сестри бяха благодарни, че родилката е в безсъзнание, а бащата работи на някакъв строеж в Бронкс. За него нямаше начин да си вземе почивен ден — семейството му се нуждаеше от изкараните пари.

В друга стая имаше жена, която кървеше след нескопосано цезарово сечение, а в същото време протичаха и две седалищни раждания. Майката на Дина, Елън Кейн, бе крещяла като обезумяла все едно я колеха. Това беше второто й дете и се бе родило бързо. Когато я приеха и я настаниха на леглото, тя вече имаше седем сантиметра разкритие — беше твърде късно за епидурална упойка.

За нещастие на Елън.

Като че ли всички бедни жени в окръг Уестчестър, Ню Йорк, искаха да изкарат бебетата си по едно и също време.

Акушерките не обърнаха внимание на писъците на Елън. Бяха прекалено заети в опити да спрат ужасното кръвотечение от майката, която умираше заради грешка на акушер-гинеколога им. Други се бяха заели с масажи, борейки се със седалищните раждания. Никоя от тях не даваше пет пари за нормалното раждане на Елън — било то болезнено, или не.

Който нямаше здравна осигуровка, не получаваше и грам съчувствие.

— По дяволите — изсумтя една сестра, докато Елън стенеше и се мяташе върху просмуканите си от пот чаршафи. — Просто напъвай — напъвай. Жените правят това открай време.

— Моля те — изпищя Елън, но гласът й отекна в празното пространство.

Не се страхуваха, че ще ги съдят. Семейството беше прекалено бедно, за да се наеме да заведе дело. И така Дина Кейн се появи на бял свят под ужасните писъци на майка си. Щом бебето се изхлузи от матката, една раздразнена сестра сряза пъпната връв, увеси го надолу с главата и го шляпна по дупенцето.

Малката Дина също изпищя — тъничко немощно скимтене.

Но това бе последният звук, който прозвуча около леглото.

Майка й бе припаднала. Бебето бе повито надве-натри, пуснато в пластмасовото кошче и изоставено самичко.

Дина проплака едва-едва, но никой не й обърна внимание. Тя се опита да свие юмруче, да накара светът да я забележи. Мъничките й пръстчета с прозрачни нокти се забиха в меките й влажни длани.

Дина Кейн вече бе стиснала ръчичката си в юмрук.

Пътуването към къщи беше по-приятно. Дина спеше в бебешкото столче на задната седалка на колата, докато Пол Кейн се мъчеше да измисли да каже нещо хубаво на жена си.

— Голяма красавица е — излъга той. — Добра работа си свършила.

Какви ги дрънкаше, по дяволите? Дъщеря му приличаше на гологлав гном, цялата влажна и набръчкана — като всички бебета.

— Благодаря, скъпи — промълви уморено Елън.

Не се обърна да погледне дъщеря си. Оправда се с болката и изтощението, които изпитваше. Преди раждането не бе спала няколко дни подред заради огромните си размери. И ето сега се бе появила Дина — плодът на всичките й изтърпени мъки.

Не беше както когато се роди Джони: първородният й син и нейната голяма гордост. Разбира се, тогава Елън бе по-млада с четири години и раждането бе минало добре. Освен това тогава и двамата искаха дете — а и то беше момче, което се гледаше по-лесно, както твърдяха всички.

Оказа се, че децата излизат скъпо.

Елън се гордееше, че управлява семейството си с твърда ръка. Поли изкарваше добри пари на строежа, а тя имаше големи мечти. Наеха апартамент в Маунт Върнън[1], но й се искаше един ден да притежават собствена къща. Може би дори имот в Тъкахоу — селце, разположено само на няколко километра, но представляващо коренно различен свят. Елън искаше семейството й да има по-хубава кола и да могат да ходят на почивка във Флорида веднъж годишно. Мечтаеше даже да запише Джони в католическо училище. Елън си се представяше все още елегантна и красива как ходи на сбирките на Дружеството за родители и учители заедно с другите богати майки от предградията, как слага коледна украса на собствената си ливада, как посреща родителите си за Деня на благодарността.

Искаше да се запази млада и красива, а не да се похаби като другите съпруги на строители — като тези, които се превръщаха в повлекани и се разкарваха по цял ден по анцузи или отваряха вратата с ролки на главата. Елън Кейн отделяше малка част от парите си, за да се поддържа в спретнат вид, по възможно най-евтиния начин, и имаше усет за стил. Беше способна да избере единствения чифт свястно ушити панталони от магазина за втора употреба, откриваше най-добрия евтин козметичен салон, където да й оскубят веждите, и сама боядисваше косата си. Поли беше доволен — харесваше му, че жена му изглежда добре, и се ласкаеше от шегите на колегите си от строежа по този повод. А Елън работеше върху мечтата си.

Джони беше добро момченце. Те го обичаха, глезеха го. Тя го кърми три месеца, след което започна да го храни с шише.

— Искам да запазя фигурата си — обясни свенливо на Поли, докато бебето спеше в люлката си в килера.

— Добре. — Поли притисна лицето си в гърдите й — те все още се усещаха пълни, еластични.

Той се зарадва. Не искаше Елън да стане отпусната и немарлива като всички онези жени, които срещаха в обкръжението си.

— Много хубаво, скъпа. Много хубаво.

Бракът му беше сполучлив, общо взето. Елън не бе идеална готвачка. Но изглеждаше секси. А това той ценеше по-високо от тава с печено. Поли изкарваше прехраната, къщата изглеждаше подредена, жена му бе привлекателна и имаха син. Той бе щастлив.

Неприятностите дойдоха, щом Джони започна да расте. Бебешките дрешки — трябваха нови през две седмици. Сухото мляко беше скъпо. Детето имаше нужда от играчки, лигавници, пелени, килимче за игра… Поли чувстваше как всеки ден му се налага да дава пари за нещо.

Наложи се да съкрати някои от другите си разходи. Намали посещенията си в боулинг залата на веднъж на две седмици, което беше отвратително и не го правеше щастлив. Докато се усети, Поли бе започнал да остава до късно на работа и да поема допълнителни смени.

— Господи! Не може ли да взимаш проклетите дрехи назаем? — изсумтя той към Елън.

Тя се нацупи.

— Не мога, Поли. Не искам подаянията на Сюзън Дианджело. Тя ще разкаже на всички момичета. Ще ни се смеят.

Той кимна мрачно. Поддържането на добра репутация беше важно за този квартал.

После започна периодът с никненето на зъбките.

— Мамка му!

Поли се преобърна в леглото, взирайки се в тавана. Будилникът на нощното шкафче показваше 2,15 посред нощ.

— Няма ли да млъкне това проклето хлапе? Утре съм на работа.

Елън се измъкна изпод завивките с подпухнали от липсата на сън очи и отиде до килера да вземе бебето. Сега той беше по-голям и креватчето му заемаше почти цялото малко пространство.

— Трябва ни по-голям апартамент — каза тя немощно. — Например с още една спалня.

Поли нямаше как да не се съгласи. Той работеше все повече, започна втора работа през уикендите и отиде да потърси помощ при местния бос.

Поли Кейн бе точно от типовете, които получаваха подкрепата на мафията срещу извършването на дребни услуги в замяна: той работеше на обектите им, включваше се в разни съюзи, без да се оплаква, работеше извънредни часове и си държеше устата затворена за нещата, които виждаше.

И нямаше никакви амбиции. Хора като него просперираха.

Той започна да получава по-високи възнаграждения и след три месеца успяха да си наемат по-голям апартамент с още една малка спалня.

Сексът бе възобновен и на Поли му харесваше да вижда Елън по-щастлива. Хвана се на друга работа в неделя, когато повечето от другите момчета почиваха. Шестте месеца, през които работеше допълнително в боулинг залата, добавиха известна сума към спестяванията им и скоро те внесоха депозит за дълго мечтания тристаен дом в покрайнините на Тъкахоу. Районът спадаше повече към Ийстчестър, неприветливия край на града, но Елън не я бе грижа. Тя имаше малък двор и от прозореца на спалнята им се виждаше върхът на кулата на църквата.

Оградата отзад беше телена, а не дървена, но това бе тяхната мечта и всичко се нареждаше все по-добре. Елън имаше планове да започне фризьорски курсове следващата година, когато Джони тръгнеше на детска градина. Можеше да изкарва прилични джобни, докато измива и фризира косите на възрастните дами, които се отбиваха през деня в единствения фризьорски салон в селото.

И тогава се случи нещастието.

Точно когато бяха на върха. Точно когато всичко бе наред. Бебето спеше по цяла нощ и Поли си бе възобновил посещенията в боулинг залата, без да му се налага да чисти зад бара.

Елън забременя.

— Господи! Майтапиш ли се?

Тя захленчи с покрусена физиономия.

— Докторът направи изследванията, Поли.

Той бе слисан.

— Как е станало, мамка му?

Елън повдигна рамене.

— Предполагам, че хапчетата не са подействали.

Нямаше нужда да казва, че е трябвало Поли да използва презерватив. Елън смяташе, че няма да има проблем, след като си бе взела повечето хапчета по време на цикъла, но понякога наистина забравяше разни неща, когато бе заета или разсеяна покрай смяната на пелените или приготвянето на паста…

— Забравила си да ги пиеш.

В гласа на мъжа й прозвуча сурово обвинение.

— Не е вярно, Поли. Взимах ги всеки ден.

Елън бе толкова категорична, че чак убеди себе си.

— Не можем. Нямаме нужда от повече деца.

Не му пукаше какво твърди майка му. Поли Кейн нямаше намерение да отглежда голяма ирландска фамилия. Малкото му спретнато семейство му бе напълно достатъчно. Той погледна жена си с ужас — тя все още бе слаба и с щръкнали гърди. Щяха ли да оцелеят, минавайки през всичко още веднъж? Той харесваше тялото на Елън, правеше му удоволствие да я вижда да полага грижи и да се поддържа хубава, колко е гъвкава и сладка в леглото. Скоро малката й талия щеше да наедрее и омекне, тя щеше да натрупа килограми, гърдите й щяха да се налеят с мляко и всичко щеше да се промени до положение, за което изобщо не му се мислеше.

В стомаха му заклокочи гняв.

— Махни го.

Елън се ококори.

— Поли, не. Не.

— Какво, да не си някоя религиозна фанатичка?

Те бяха католици — нещо такова. Не че ходеха на литургии по друго време освен на Коледа и Великден, но така бе редно — отбелязваха деня на Свети Патрик и ходеха на причастията на децата на приятелите си. Поли не знаеше дали вярва в Господ и със сигурност не бе обсъждал въпроса с Елън. Църковната им венчавка бе забавна, но какво от това?

Поли вярваше в Поли. И в щръкналите цици. И в неработните почивни дни.

— Не можем да си позволим друго дете. Махни го.

И макар че Елън изтича в другата стая и зарида като бебе, той не се трогна. Отиде в бара и се напи, след което прекара нощта строполен върху дивана на приятеля си Майки, за да бъде по-убедителен.

Поли смяташе, че това ще свърши работа. Но когато на следващата вечер се върна от работа, Елън го чакаше.

— Не мога.

Тя седеше пред кухненската маса със свити в скута си ръце. Преди Елън не се бе опълчвала на мъжа си, но той веднага разбра, че сега се кани да го направи.

— Ходих дотам — заяви тя. — До клиниката. Сложиха ме на масата и бърникаха в мен, но им казах, че имам нужда от още време да помисля, и станах и хукнах обратно за вкъщи. Не мога да го направя.

Елън Кейн изглеждаше като болна.

— Забременяла си нарочно — обвини я Поли.

— Да пукна, ако съм! И аз не искам друго бебе.

Елън завъртя големите си зелени очи към мъжа си.

— Но, Поли, знаеш как е. Хората знаят, че съм бременна.

Сърцето му се сви.

— Кои хора? Откъде знаят?

— Мона Рафало. И Агнес Монтичело разбра. Те бяха при доктора, когато ме изследваха — поздравиха ме и така нататък.

Поли никога нямаше да завърши елитен колеж, но притежаваше солидна природна интелигентност. Веднага се досети накъде духа вятърът.

И Мона, и Агнес бяха войнишки съпруги, част от италианската управляваща клика, която контролираше всички обекти на местно ниво. Те бяха дебели и тлъсти и носеха прекалено много грим, не като неговата Елън, но съпрузите им бяха мафиоти, бандити, и даваха заповедите си на Поли.

Престъпниците наоколо вършеха деянията си според собствен морален кодекс. Кради от бедните, но никога не показвай неуважение, чукай всички курви, които поискаш, но без семейството ти да разбира, увивай съпрузи, братя, синове — но не махай бебе от корема на жена си.

Той не беше италианец. Нямаше никога да се издигне съвсем в тези среди. Но имаше шанс да е една от най-добре платените работни пчелички, някой, с когото момчетата да искат да пийнат, на когото да се доверят и да го възнаградят.

Фамилията не обичаше абортите. Те можеха да вкарат лоши идеи в главите на съпругите им.

— Трябва да го направим — заяви Елън и избухна в плач.

Поли изрита кошчето за боклук, но после постъпи възможно най-добре. Отиде пак при боса, обясни затрудненото си положение, получи още малко пари и строго поклащане на главата.

Поне къщата им беше с три спални.

— Без повече грешки! — изсъска той на Елън.

Малката грешка Дина растеше нежелана и несъзнателна в корема на майка си. Тя не чу разочарованата въздишка на баща си, когато скенерът показа, че бебето е момиче. Не чу как майка й тайно проклинаше боговете, които й бяха изпратили още едно бебе.

Щеше да има много време за това веднага щом си проправеше с мъка пътя си през утробата и се опиташе да се погрижи да бъде чута в един свят, който искаше да я пренебрегне.

Пол Кейн спря на червен светофар и се обърна да погледне малката. Тя спеше — това беше добре. Той се разбираше най-добре с бебета, които спяха.

— Хей, не е чак толкова лошо — каза на жена си. — Можем да дадем най-доброто от себе си, нали?

— Да — съгласи се Елън уморено.

Първото нещо, което направи, когато дойде в съзнание, бе да поиска дамската си чанта. Вътре бяха противозачатъчните хапчета, които си бе купила от аптеката предния месец. Казваха, че кърменето предпазва от забременяване, но Елън нямаше да рискува — никога повече.

Тя погледна към спящото бебе и не почувства нищо освен неприязън. Това нещо там вече щеше да развали фигурата й, да изпразни банковата им сметка и да я държи встрани от малкия Джони. Освен това италианците все разправяха, че момичетата се гледат по-трудно.

— Момичето открадва външността на майка си — изкикоти се свекърва й Мери Кейн. Дъртата вещица.

Елън се надяваше да почувства нещо към бебето, както когато се роди Джони, но не стана нищо. Най-доброто, което можеше да каже за Дина, беше, че мъките най-накрая са се свършили.

— Не е толкова лошо — излъга тя. — А и бебето е красиво.

Така се очакваше да се говори за новородените момиченца, дори да приличаха на плешиви розови плъхчета като това тук.

— Вярно си е — съгласи се Пол със същия ентусиазъм.

С изпълнен дълг новите родители се прибраха у дома, решени да забравят за Дина дотолкова, доколкото хуманността им позволеше.

Само че тя наистина беше красива.

Розовото плъхче отвори големите си очи, а не след дълго върху голата й главичка се появи кичур тъмна коса. Още в бебешка възраст Дина беше нещо специално — бяла кожа, гарвановочерна коса и едни ококорени сини очи, които започваха да се преливат към зелено. И Елън имаше зелени очи, но не като тези. Очите на Дина бяха светли като поле с детелини, наситено оцветени, забележителни върху мекото й малко личице. Мъничкото й носле бе деликатно, а устните й — пълни и пухкави. Тя беше разкошно малко бебе.

Отначало на Елън й харесваха комплиментите. Макар да не изпитваше очакваните майчински чувства, нямаше нужда никой да го разбира. Тя гушкаше и целуваше Дина и я буташе в количката до малкия проходил Джони и всички я поздравяваха за „красивото семейство“. Джони бе единственият, който истински обичаше Дина, макар че тя още не го разбираше. Той с часове стоеше над люлеещото й столче, опитвайки се да привлече интереса на сестра си с разръфаното плюшено куче или със стария си комплект пластмасови ключове. Дина обичаше да вижда Джони и се усмихваше и смееше, когато той бе край нея — дори Елън намираше бебешкия й кикот за сладък. Дина караше Джони да кротува, което бе още един плюс за майка им. „Намерих му най-хубавата играчка“ — мислеше си Елън.

На Дина даваха всичко, което бе останало от брат й, дори един тъмносин гащеризон с апликация на котва. Тя изглеждаше добре във всичко.

Поли започна да не обръща внимание на домашното ежедневие. Погасяването на ипотеката беше мъчно, а и строителният бизнес не вървеше добре. Пак работеше извънредно на няколко места. Не искаше да чува оплакванията на жена си.

Колкото повече растеше, толкова по-красива ставаше Дина. Когато навърши три години, край лицето й се спускаха ангелски кестеняви къдрици и Елън трябваше да я облича в малки роклички. Дина обичаше да драска, да рисува, да избира дрехи — също като мама.

Може би това щеше да ги сближи.

Но Елън остаряваше. Блясъкът от очите й чезнеше. Тя още бе стилна, но по-малко от приятелите на Поли я поглеждаха, когато посещаваше строителния обект. Той беше раздразнителен, сопкаше й се, когато се прибереше вкъщи. Вълнуваше го повече вечерята, отколкото сексът.

А Дина растеше все по-голяма. Толкова безгрижна. Толкова хубава.

Елън погледна с неприязън дъщеря си.

„Тя причини всичко това.“

Една глупава грешка, и ето че отново спестяваха всеки цент.

— О, дъщеря ти е толкова красива.

— Какво сладурче!

— Прекрасна е. Истинска красавица. Откъде е взела тези очи?

Елън се насилваше да се усмихне.

— И моите очи са зелени.

— Но не са такива — отбеляза Тони Верзано, възхищавайки се на Дина, докато тя подскачаше наоколо в розовата си рокличка. — Поразителна е. Трябва да се гордееш.

Елън искаше да се гордее с Елън. Искаше за себе си вниманието, с което бе свикнала.

Защо Дина изобщо е тук?

Никой не виждаше Дина, когато вечер протягаше ръчички към майка си да я гушне.

— Правя вечеря.

— Върви да се измиеш.

— Трябва да изпитам Джони по четене.

Момиченцето бърчеше личицето си и заплакваше.

— Спри да вдигаш врява.

Майка й вдигна Раби, любимия плюшен заек на Дина.

— Ако не слушаш, ще го хвърля на боклука.

Кръглата уста на Дина се отвори по-широко от ужас. Тя свали ръце от майка си и се протегна да спаси заека.

Елън захвърли играчката по нея.

— Бъди послушна, Дина. Върви и кротувай.

Като притисна заека към себе си, Дина Кейн отиде в малката си стая да гледа книжките си с картинки и да мирува. Там имаше и кукли — татко й обичаше да й купува кукли; това успокояваше малко чувството му за Дина.

Тя обличаше куклите си с хубави дрешки, за да изглеждат сладки и модерни като мама. Ако се постараеше да прилича повече на мама, може би мама и татко щяха да я харесват.

А междувременно тя чакаше Джони да се върне от детска градина. Той винаги я прегръщаше.

В кухнята Елън Кейн готвеше, подсвирквайки си, за да заглуши звуците от сподавените хлипания на Дина. Но това момиче винаги беше там, витаеше наоколо като призрак. Дина Кейн винаги беше проблем.

[1] Град в окръг Уестчестър, Ню Йорк, САЩ. — Б.пр. ↑

Втора глава

— Отлична работа.

Питър Макалистър върна класната работа на Дина Кейн. Очите му срещнаха онези поразителни зелени очи, оградени от гъсти черни мигли.

— Благодаря, господин Макалистър.

Тя се усмихна и сякаш цялата класна стая грейна.

На шестнайсет години Дина се отличаваше с дългите си стройни крака. Тя имаше бяла кожа, която сякаш никога не почерняваше, но това само подчертаваше гарвановочерната коса и светлозелените очи. Лицето й се отличаваше с почти прерафаелитни черти — прав нос и едри устни.

Питър Макалистър се усети, че я зяпа.

— Справяш се отлично с алгебрата — изтърси той. — Мислила ли си дали да не учиш математика по-късно? В колежа?

Зелените очи помръкнаха.

— Не съм сигурна дали ще ходя в колеж, господин Макалистър. Не можем да си го позволим.

— Така ли? Майка ти със сигурност има пари?

— Трябват й всичките, които има — защити я Дина. — Майка ми много работи.

Учителят й се поколеба. Вероятно трябваше да зареже темата. Но Дина Кейн заслужаваше да учи в колеж. Тя бе единствената наистина мотивирана, амбициозна ученичка в целия му клас.

Малко възпитаници на държавните училища в Уестчестър стигаха до елитните университети от Айви лигата[1]. Дина беше различна. Учителите я забелязаха още от самото начало. Тя бе любознателна, горяща от желание да попива знания и да им се хареса. Полагаше неимоверни усилия в учението, винаги търсейки одобрение, и беше умна — при това доста. Притежаваше дарба за творческо писане, математика и химия. Дина обичаше лабораторните опити; ентусиазмът й беше като ярко петно в стая, пълна с навъсени, сърдити ученици.

Но това не я направи популярна сред съучениците й.

„Даскалска любимка.“

„Подмазвачка.“

„Зубрачка.“

Макалистър й съчувстваше. Училището беше трудно за Дина само по отношение на останалите деца. Първо, заради отличните й оценки, и после, заради красотата й. Другите момичета й завиждаха и се обединяваха срещу нея. Одумваха я със злоба. Дина седеше предимно сама на обяд, а момичетата, които ядяха с нея, бяха от групата на непопулярните. Момчетата я канеха на срещи, но после не издържаха на натиска на съучениците си и тихомълком се оттегляха от нея на двора.

На Дина Кейн й бе все едно. Тя беше непреклонно съсредоточена в учението си. Средната й оценка беше отличен. И се бе записала във всяка възможна извънкласна програма.

— Ти нямаш ли си дом, където да се прибереш? — попита я госпожа Сегал в клуба по шах.

— О, имам. Много липсвам на мама — ведро отвърна Дина. — Тя просто иска да се справям добре в училище.

— Брат ти учи в „Сейнт Джоузеф“, нали?

— Да.

През лицето й премина малка сянка, но тя я разсея с усмивката си.

— Парите стигнаха само за един от нас.

Католическото училище в Бронксвил имаше чудесна репутация. Таксата беше ниска, класовете бяха доста по-малки, децата носеха униформа. Повечето отиваха в колеж и ставаха професионалисти.

Не можеше да се каже същото за училището на Дина.

— Това не изглежда честно — отбеляза госпожа Сегал.

— По-добре единият от нас, отколкото нито единият — отвърна Дина. — Аз съм си добре тук.

И така си беше.

Всяка вечер Дина се прибираше вкъщи със свито сърце.

— Здрасти, мамо! Как мина денят ти?

Тя се усмихваше и прегръщаше майка си, надявайки се на чудо, че един ден нещата ще се променят. Че един ден на прегръдката ще бъде отвърнато. Че един ден Елън ще прояви интерес към Дина.

— Какво те засяга теб? Просто си седя тук по цял ден и се грижа за къщата, чистя, пазарувам и готвя.

Елън изкара дейността си като черен труд в каторга.

— Докато ти само се размотаваш из училище.

— Изкарах 500 точки на предварителните тестове за CAT[2].

— Какво ще рече това, по дяволите?

— Нали знаеш, мамо? Че догодина ще държа CAT? За кандидатстване в колеж? На предварителните тестове имам много добри оценки.

Елън я изгледа безизразно.

— За какво ти е? Няма да ходиш в колеж. Освен ако не спечелиш от лотарията. Нямам средства да издържам и двама ви.

Дина почувства паренето от сълзите в очите си. През повечето време се опитваше да не обръща внимание на жестокостта на майка си — на незаинтересоваността, студенината й — но понякога й беше много трудно.

Колежът беше мечтата й, билетът й, с който да излезе от ужасното си детство, шансът й да се превърне в нещо значимо, нещо специално, нещо истинско.

Но Елън Кейн стоеше на пътя й като демон върху мост.

Джони беше на първо място — винаги Джони.

Смъртта на баща й бе задействала промените в живота й.

— Поли! Внимавай там на проклетия кран! — Викът на началника му се извиси от земята, но Поли Кейн не го чу.

Той балансираше върху тежкия железен лост, опитвайки се да го завърти на мястото му. Беше вечер и му беше студено, но имаше от онзи хубав антифриз, който се намираше точно в джоба му. Беше проклета събота вечер, а той я прекарваше в извънреден труд на работа.

Джони бе започнал училище и всичко струваше пари — такси, учебници, униформа, всичко. Поне Елън пак бе щастлива за кратко. Той се зарадва да я види как засия, щом погледна сина си — толкова сладък в синята си униформа с бели кантове. Тя беше майка на ученик от частно училище. И го водеше всеки ден.

Само че Поли плащаше сметките. Елън беше вманиачена в социалното им положение — когато той предложи Джони да посещава началното училище, което се намираше през една пресечка и бе безплатно, тя се нацупи и отказа да прави секс с него.

Всичко изглеждаше нормално в дома им. Така поне си мислеха всички съседи.

Но не беше. Не беше.

Поли почти не виждаше децата. Прекарваше неделите в спане. Трупаше килограми. Когато беше с тях, те се катереха по него и не го оставяха на мира. А ако похвалеше малката Дина за нещо, Елън му се мръщеше.

— Само си проси внимание. Глези се, а ти я насърчаваш.

— Стига де.

И самият Поли не проявяваше кой знае какви бащински грижи, но зле прикритата враждебност на жена му го озадачаваше.

— Тя е само малко хлапе.

— Ако й угаждаш непрекъснато, винаги ще хленчи за внимание — изтъкна Елън. — Не виждаш ли как те разиграва?

— Просто е много хубава, това е всичко.

Точно тези думи бяха най-неподходящите.

— Тя е суетна, Поли — суетна — а е още само на четири. Не влошавай нещата.

Затова той отдръпваше малките ръчички от врата си и после, когато Дина се разплачеше, а Елън се развикаше, се чувстваше още по-виновен.

Барът му се струваше добро убежище.

Даже много добро — където стресът му можеше да бъде облекчен евтино и бързо срещу няколко кинта за чаша с любимото му ръжено уиски.

Поли започна да прекарва доста време в кръчмата. Пристигаше късно на строителния обект, изпускаше тухли, правеше грешки. Получи предупреждение по каналния ред да се стегне.

Той не беше глупав. От този ден нататък никога повече не отиде в бара. Вместо това работеше в събота вечер и си носеше уискито в плоска бутилка в джоба.

Алкохолът му се услаждаше, когато му бе скучно. Вливаше се като антифриз през вените му, когато му бе студено. Поли трябваше да работи, докато момчетата играеха боулинг или гледаха футбол, така че поне в джоба си държеше малко утешително средство, което правеше бачкането по-забавно. И не му се налагаше да мисли за децата. Или за жена си. Или за сметките…

Поли развъртя пак капачката и наклони металната бутилка към устата си. Сладко облекчение…

Кап. Кап. Не успя да преглътне нищо. Мамка му! Не можеше вече да е свършило?

Оставаха му още четири часа в тая дупка.

Тялото му бе заклещено в ъгъла на лоста, докато той се полюшваше над улицата долу.

— Поли! Боже Господи! — викаше Марко Дикапело.

Господи? Това е смешно — мислят ме за Господ.

Поли се олюля и се изкикоти на себе си, после застана на един крак, подпирайки ръката си на крана, за да изцеди последните капки от бутилката в устата си…

Не забеляза леда, дори изобщо не го почувства. За частица от секундата осъзна, че ръката му не се подпира никъде, а политна във въздуха. Като него самия.

Двайсетте метра бяха твърде ниска височина, за да озвучи падането си с вик.

— Много съжалявам за загубата ви.

Сал Риспели беше местният бос. Той беше свикнал на такива сцени и се справи добре с ролята си. И Елън Кейн играеше своята — на скърбяща вдовица с две малки деца — облечена в прилепнала черна рокля. Тя бе прибрала косата си в изискан кок и се бе гримирала внимателно. Въпреки възрастта и грижите си изглеждаше добре днес. Може би бе заради адреналина.

— Той беше всичко за мен. — Елън изглеждаше истински отчаяна, дори уплашена. Поли естествено бе работил неофициално. — Не знам как ще оцелее семейството ни.

— Не се тревожи. — Сал сложи ръката си върху нейната.

— Няма как да не се тревожа. Имаме ипотека… и училището на Джони. А как ще се изхранваме? Не мога да тръгна на работа. Малката ми Дина има нужда от мен.

На Елън Поли й липсваше донякъде. Но сигурността й липсваше къде-къде повече. Удебелените със спирала мигли запърхаха срещу боса.

— Ще съм благодарна за всичко, което можете да сторите за семейството ни, синьор Риспели — каза покорно тя.

Имаше нещо много секси у една умоляваща жена, смирена и покорна. Каквито трябва да бъдат жените.

— Поли беше от семейството. — Тъп пияница. — А ние се грижим за нашите хора. Дон Анджело вече изплати ипотеката ви. А ти ще получиш наведнъж сумата от двеста хиляди долара.

Елън едва не припадна. Тя се олюля в стола си.

— Какво? — прошепна.

— Двеста хилядарки — повтори той.

За нещастие не бяха осигурили защитни сбруи за работниците. Тази сума щеше да му излезе много по-евтино от една компенсация. Тази сутрин на обекта хубавичко бе нахокал онзи мухльо Дикапело и работниците вече имаха сбруи. Но мрънкаха заради Поли. Обаче беше нормално, след като бяха видели с очите си как умира човек.

Фамилията не харесваше непоръчаните смъртни случаи. Сега беше в техен интерес да се погрижат добре за Елън Кейн.

— А ти ще получаваш пенсия всеки месец. Ще идваш в салона за по един час всеки обяд и ще оправяш прическите на дамите. Ще ти се плаща много добре.

Подобна работа за пред хората щеше да направи нещата по-лесни, отколкото едно възнаграждение в малката й банкова сметка.

— Не мога да повярвам! — ахна Елън.

И този път емоциите й не бяха подправени. Тя стисна ръката на Риспели и я целуна, точно както бе виждала да правят по филмите. Лекичко, отново и отново.

Той започна да се възбужда неловко. Беше време да се махне оттук и да отиде в някой стриптийз бар. Там някоя проститутка щеше да довърши започнатото от Елън.

— На вас с децата няма да ви липсва нищо. Помни, че си под наша закрила. Така че се дръж порядъчно — добави той с тънка усмивчица.

Елън разбра предупреждението: да не пие, да не ходи по мъже и да бъде благодарна.

— Да, синьор Риспели. Много ви благодаря.

Радостта преливаше от нея и тя трябваше да сведе очи, за да я сдържи. Нямаше повече да се тревожи. Нито да се страхува. Това бе най-доброто, което Поли някога бе правил за нея.

— Тогава по-добре се връщай при дъщеря си — изсумтя Риспели, отпращайки я с ръка. — Както сама каза — малката се нуждае от теб.

— Трябва да пестя — заяви Елън. — Нямам други пари.

Дина се огледа из къщата. Всички мебели бяха нови, имаха скъп телевизор, както и видеокасетофон. Дворът бе засят с рози. Майка й носеше мека, красива рокля от розова вълна, а косата й бе събрана в спретнат кок върху главата й. Посещаваше фризьорския салон всеки четвъртък.

— Живеем доста добре, мамо — рече умоляващо момичето.

— Знам.

Елън се обърна да огледа отражението си в огледалото с позлатена рамка. Тя не вярваше в инвестирането, не се бе опитала да продаде къщата и да се придвижи нагоре по имуществената стълба. Но обичаше неща, които правеха живота й по-лесен: хубави рокли, посещения във фризьорския салон, маникюри, скъпи огледала.

— Водя ви на почивка два пъти годишно — изтъкна с гордост. — В „Дисниленд“! Колко от децата наоколо са ходили в „Дисниленд“?

Дина въздъхна. В „Дисниленд“ майка й си бе прекарала страхотно. Но двамата с Джони умряха от скука. Ала без значение колко я молеха да отидат другаде, винаги Елън решаваше.

— Да, мамо, благодаря. — Но нали се сещаш, че училището е по-важно.

— Джони е в католическо училище.

— Имах предвид себе си.

Дина нервно приглади тъмната си коса зад ушите.

— Знаеш, че в „Свети Джоузеф“ се постигат по-добри резултати. И аз искам да ходя там.

— Мила, знаеш, че няма пари и за двама ви. Нали не искаш да попречиш на шансовете на Джони?

Дина се изчерви.

— Обичам Джони.

— Е, нямам възможност да плащам два пъти. Всички трябва да правим жертви.

— Може… Може да си намериш друга работа.

Работата й за час-два в салона едва ли можеше да се нарече непосилна.

Зелените очи на Дина я умоляваха.

— Мамо, много родители работят, нали знаеш? А може да пропуснем почивките и така да спестим пари за таксата в „Сейнт Джоузеф“?

— Дина, моля те, спри да хленчиш. Мислиш само за себе си. Да не смяташ, че ми е лесно да отгледам две деца без баща. Сам-сама, без никой да ми помага.

Гласът на Елън пресекна от самосъжаление.

— А сега искаш от мен да се бъхтя до припадък, за да ходиш в частно училище.

— Не е честно.

— Какво?

— Не е честно — повтори по-силно Дина.

Самата тя не повярва, че изрича думите. От толкова дълго витаеха в главата й.

— Отнасяш се с Джони по-добре, отколкото с мен. Обичаш го повече от мен.

Обичаш го вероятно щеше да е достатъчно.

През целия си живот досега Дина Кейн бе избягвала признаването на този факт: майка й не я обичаше. Дори не я харесваше.

А сега, на десетгодишна възраст, най-после трябваше да погледне истината в очите.

— Разглезена малка мадама. Мислиш се за много специална — изсъска Елън. — Искаш от една вдовица да работи извънредно заради теб?

— Не искаш ли да получа добро образование?

— Местното държавно училище е напълно достатъчно. Освен това Джони има по-голяма нужда от образование. Той е мъж, трябва сам да си проправи път в живота.

— Какво значи това?

— Много добре разбираш.

Елън отметна глава.

— Ти си момиче. И не си грозна.

Думите й трябваше да минат за комплимент.

— Можеш да се омъжиш за някой беден мухльо. Може той да прояви повече търпение към глупостите ти от мен.

— Мамо. — Очите на Дина се напълниха със сълзи. — Срещнах се с директорката на „Сейнт Джоузеф“ и попитах за помощите, които дават на бедните деца. Но тя ми каза, че ние имаме пари и затова не мога да се възползвам от тях. Говоря за парите, които получихме, когато умря татко.

— Искаш да ти дам пенсията си ли? Държавното училище си е точно за теб, Дина. Животът е такъв, какъвто си го направиш.

Животът е такъв, какъвто си го направиш.

Презрителната забележка се бе запечатала в съзнанието на Дина Кейн.

Майка й й бе дала живот, храна и подслон. И почти нищо друго — евтини коледни подаръци и почивки, които тя не искаше.

Но бе получила и още един подарък — решителност, твърда и студена като диамант, скътана дълбоко у нея.

Джони беше светлината на живота й.

„Здрасти, сестричке! Красива си!“

„Здрасти, динозавърче! Добре ли ти мина училището днес?“

„Как е малката ми принцеса? Все още ли си по-умна от всичките си учители?“

Джони прегръщаше Дина, целуваше я, повдигаше я на ръце и я завърташе. А тя се стискаше за него още щом малките й ръчички станаха способни да се увиват около врата му. Джони направи детството й поносимо. Дина разбираше, че е обичана, обичана от някого, обичана от близък човек.

Често й се искаше двамата да са като всички онези братчета и сестричета сирачета от приказките — без родители. Просто две деца, останали сам-самички.

Тъгуващи по мъртвата си майка.

Дина си измисли въображаем свят, в който майка й я обичаше, а татко й бдеше над нея от небето. Тя ходеше в 935-о училище, защото то бе най-доброто училище, а мама искаше само най-доброто за нея.

Затова Дина се трудеше да го направи най-доброто.

От време на време тя имаше приятелки — поне за кратко — но приятелствата не бяха трайни. Момичетата канеха Дина на гости да си играят. Но тъй като Елън никога не връщаше гостуванията, постепенно и Дина спряха да я канят.

— Но защо не може Сюзън да дойде у нас?

— Нямам нужда чистата ми къща да бъде разпердушинена от група крякащи деца. Стигат ми другите грижи.

Дина не спореше. Подозираше, че Елън се смущава почти колкото нея — всички непознати можеха да разберат колко много я ненавижда майка й.

Докато растеше и се разхубавяваше, приятелите й се отдръпваха от нея. Имаше завист, злоба, слухове за майка й.

— Видяхте ли Елън Кейн с онази къса пола вчера?

— Боже, вярно. Толкова беше смешна. Та тя е към трийсетгодишна.

— Даже е по-стара.

Присила Контрато се обърна към Дина, докато тя преминаваше край нея, понесла учебниците си в ръце.

— Майка ти прилича на уличница. Не можеш ли да направиш нещо по въпроса?

— Млъквай, Приси. Майка ми изглежда страхотно.

Истината беше, че Елън се страхуваше от загубата на външността си и бе решила да вземе мерки. Полите станаха по-къси. Косата — по-руса. Тя започна да си слага яркочервено червило на отиване до супермаркета.

Дина се опита да поговори с нея за това.

— Мамо, мисля, че сивата пола ти стои много шик.

— Сивата ли? — Елън я повдигна. — Не става.

Тя се напъха в черен кожен минижуп. Дина преглътна.

— Знаеш ли, тази е повече…

Зелените очи, по-матови от тези на Дина, се присвиха на цепки.

— Повече какво?

— Повече като за тийнейджърка?

Елън се изчерви.

— Не ставай глупава. А и бездруго гаджето ми я харесва.

Дина се смути.

— Кое е гаджето ти?

— Не е твоя работа. Ще те уведомя, ако нещата станат сериозни.

Не след дълго Дина започна да пише домашните си сама вечер. Джони посещаваше следучилищни програми или учеше в стаята си за кандидатстудентски изпити. Елън я нямаше.

Пред дома им се редуваха да спират черни градски лимузини.

Различни автомобили. С различни регистрационни номера.

Елън избягваше да говори за това. Тя носеше скъпи бижута и често се усмихваше, с изключение на сутрините, когато имаше махмурлук. Понякога говореше за „момчетата“ и се тросваше, ако Дина се опиташе да я попита нещо.

Очите й станаха по-зачервени. Кожата й придоби блед оттенък. Елън пиеше и купонясваше, сякаш така можеше да избяга от жалкия си живот.

— Трябва да направим нещо — заяви Дина на Джони.

Той беше в стаята си и играеше на видеоигри.

— Какво например? Тя не слуша никого.

— Може теб да те послуша. Теб те харесва.

Джони вдигна рамене. Той бе добронамерен, но не виждаше причина да се занимава с изгубени каузи като отношенията на майка му с Дина или нуждата на майка му от помощ. Джони Кейн искаше спокоен живот, а това в повечето случаи включваше да си затваря очите. Той даваше на малката Дина обич и в замяна тя не го притискаше. За нищо. Това беше тяхна негласна сделка.

— Хей, мама не иска да говори. Да я оставим да си живее живота.

— Джони…

— Зарежи, Дина.

Елън може и да не говореше, но всички останали го правеха.

Уличница. Пачавра. Парцал.

Първо беше Сал Риспели, който бе оставил настрана първоначалните си скрупули. В края на краищата тя му се предлагаше на тепсия. После минаха по реда си Паоло Котини, Джорджо Амалфи…

— Защо майката на Дина е като солница? — извика веднъж Лорна Фей през междучасието.

Дина се бе свила в един ъгъл на игрището, преструвайки се, че чете „Спасителят в ръжта“.

— Защото непрекъснато я подават! — изсмя се Лорна.

Дина чу кикота и присмеха на останалите. Сълзите запариха в очите й, но тя не помръдна. Нямаше да им достави това удоволствие.

На следващия ден за първи път през живота си не отиде на училище.

Анджело Таларико седеше до басейна и пиеше кафе.

Той се бе отпуснал в блажено спокойствие в направения си по поръчка стол до една масичка от мрамор. Ливадите на имението бяха толкова ниско окосени, че зелената трева изглеждаше като сатен. Анджело бе облечен с бял летен костюм, ушит по поръчка на „Савил Роу“ в Лондон. Ролексът му беше тежък, от солидна платина, а пръстите му бяха покрити с достатъчно диамантени пръстени, за да дават вид на метален бокс. Те проблеснаха, щом той вдигна кристалната си чаша със студен чай към устата си.

Безкрайният басейн беше идеално син, водата му се плискаше нежно с изкуствените си вълнички. Къщата зад него беше бяла и огромна, в Едуардов архитектурен стил. Анджело си падаше по английския изглед. Дворът бе засаден с розови градини и декоративни храсти, подрязани в причудливи форми. Цветовете изобилстваха през всичките четири сезона.

Бодигардовете, които стояха на пост из имението, почти не се забелязваха. Те всички бяха облечени в черни официални костюми.

Анджело обичаше да наема бивши военни. Момчетата от фамилията бяха страхотни, но в критични ситуации човек имаше нужда от точен изстрел. Това решение бе просто поредният му опит да осъвремени ролята си.

Обръщаха се към него според старата традиция — Дон Анджело. Но не и пред хората. Това щеше да е сочна примамка за ФБР. Анджело презираше старите си охранители, които обичаха да търсят публичност. И само докарваха неприятности на всички.

Той обучаваше новите си екипи в различни техники: търговия с оръжия, корупция в съюзите, рушвети в публичния сектор.

Политиците се държаха като най-големите гангстери.

Но Анджело не искаше да прибързва. Той имаше нужда да води със себе си войниците и капитаните. Строителните обекти и хазартните заведения останаха отворени; снабдяването с наркотици все още се извършваше по ъглите — той се опитваше да ги зареже, но ставаше бавно.

Всичко с времето си. Колкото и да ненавиждаше този дребен, скапан бизнес.

Анджело си напомняше да бъде търпелив. Тъкмо търпението му го бе направило Дон. Двама от братовчедите му бяха застреляни, друг излежаваше двайсет и пет годишна присъда в затвор с максимална сигурност. Чичо му Клаудио беше отровен, или така се смяташе. Така че Анджело избягваше глупавите грешки, като например да тъпче в старите коловози, поне докато не станеше готов.

Той се размърда в стола си, наслаждавайки се на слънцето — нюйоркският август беше страхотен. След като се оттеглеше, му се искаше да се махне от мразовитите зими, да се отправи към Флорида, може би дори още по-далеч. Да си купи имение в Мексико, където разбираха от сигурност.

В спалнята го чакаха две млади момичета. Един войник ги бе забелязал в един от фамилните стриптийз клубове. Бяха в законна възраст — беше ги проверил. Големи гърди, заоблени задници и устни, които знаеха как да вършат и други неща, освен да говорят.

Войникът получи бакшиш. Момичетата получиха нова задача.

Анджело щеше да ги задържи за месец, след което да ги отпрати.

Обичаше свежа плът, без усложнения. Нямаше съпруга, нито искаше да има. Когато се оженеше след доста години, щеше да е за момиче от класа, а не за някоя тукашна наплескана кукумявка.

— Синьоре?

Това беше новото обръщение вместо Дон. На Анджело му допадаха и двете. — Едно момиче е дошло да ви види.

Анджело се протегна.

— Все още не съм поръчвал друга. Харесва ми как се кълчи тази червенокосата.

— Така е, сър.

Последва широка усмивка.

Понякога босът поръчваше момичетата и за помещенията на охраната с инструкциите да задоволят всеки мъж там. Така се поддържаше лоялността на мъжете, а жените се научаваха къде им е мястото.

— Тази не е проститутка. Ученичка е.

Анджело вдигна поглед.

— Какво?

— Дъщеря на един от работниците ви.

Той вдигна рамене.

— Той умря преди няколко години.

— Ще се разрева — рече Анджело. — Какво иска тая, мамка му?

— Да се срещне с вас. Каза, че няма да си тръгне, докато не я приемете.

— Боже! Разкарай я.

— Да, сър.

Мъжът се изпъна, слагайки ръка на оръжието си.

— Ще я придружим до алеята.

Анджело отпи от чая си.

— Чакай.

Острият му нюх му подсказваше, че това може да е грешка, че може да му навлече неприятности.

— На колко години е?

— Шестнайсет, седемнайсет… струва ми се.

— Чие дете е?

— Името му беше Пол Кейн.

Говореше му нещо, но не се сещаше точно.

— Хубавичка ли е?

Мъжът се засмя и целуна върховете на пръстите си.

— Задникът й е като праскова. По-хубав от онези двата, които ви чакат горе, синьоре.

— Ще я приема. Какво пък?

Можеше да й отдели пет минути само за да се увери, че не е някакъв проблем. Но трябваше да внимава — по-възрастни мъже от него са били покушавани от деца.

— Претърси я хубаво, от глава до пети.

— А ако откаже?

Той облиза устни.

— Тя е нечия дъщеря. Но ако откаже, изхвърли я.

— Разбрано, сър.

Бодигардът си тръгна.

— Разтвори си краката, бебче.

Охранителят прокара ръцете си по ребрата й, като поспря да обхване гърдите й под сутиена. Тя се напрегна и той ги подруса леко, след което се засмя.

— Пълно претърсване. Не знаем какво имаш там отдолу.

Дина прехапа език. Срещу нея имаше тухлена стена.

Със следи от кръв по нея. Неохотно, тя разтвори краката си по-широко.

— Страшен задник — отбеляза колегата му. — Разкрачи се още малко.

— Защо?

— Защото аз ти казвам.

Той застана зад нея, прокара ръце по краката й, започвайки от глезените, като я стискаше силно. Опипа задника й набързо, а после го погали по-бавно и я обхвана отпред.

Дина изпъшка.

— Девствена ли си? — попита той небрежно.

— Стига, Джо. Тя не е за нас.

Ръцете му се отдръпнаха и на Дина й разрешиха да отстъпи назад. Тя вдигна глава, поруменяла от срам.

И двамата охранители се засмяха.

— Чиста е.

— Не задълго — подметна приятелят му. — Давам й една седмица, преди да й откъснат цветенцето.

Първият охранител се ухили, след което й помаха.

— Последвай ме. И си затваряй устата. Разбрано?

Анджело огледа от горе до долу момичето, стоящо пред него, с кръшната й фигура и притегателните й очи.

Марек беше прав. Тя изглеждаше по-добре от курвите му вътре. По-свежа. По-хубава. Евтините джинси и бялата тениска изобщо не можеха да прикрият даденостите й. Тя имаше разкошна външност, нежно, аристократично лице.

— Как се казваше баща ти? Кейн ли?

— Пол Кейн, Дон Анджело. Той загина при нещастен случай на строежа в Бронкс.

— Съжалявам да го чуя.

— Вие се погрижихте за семейството ни, изпратихте на майка ми пари. Брат ми учи в католическо училище. Живеем в Уестчестър.

Той кимна.

— Тук си, за да искаш още пари ли?

Момичето поклати тъмнокосата си глава.

— Не, сър. Заради… заради майка ми.

Без да се усети, Анджело Таларико бе започнал да проявява интерес. Беше заради смелостта на застаналото пред него младо момиче. Бодигардовете му сигурно се бяха позабавлявали с нея, но ето че тя още беше тук.

— Какво за нея?

— Тя се среща с мъже.

— Това е често срещано при възрастните, малката.

— Не. Тя се среща с вашите мъже. С няколко от тях. Нощем, в скъпи коли. Те й подаряват подаръци. Хората говорят.

По шията на Дина бавно запълзя руменина, но тя продължи:

— Майка ми започна да пие повече. Тези мъже не се грижат за нея.

Анджело се поколеба. Защо това трябваше да е негов проблем? Налагаше се да каже на това апетитно задниче да се върне в провинциалната дупка, откъдето бе изпълзяло.

— Господин Риспели, господин Котини, господин Амалфи. — Дина ги изброи дръзко. — Мисля, че и господин Касини.

Всичките бяха капитани. Всичките — женени.

— Може би трябва да поговориш с майка си.

— Тя не ме слуша. Но вие може да кажете на мъжете, Дон Анджело. Да ги предупредите.

— Мила… — Той отпи от чая си. — Не ми е работа да се намесвам в личния живот на хората. Не е добре за бизнеса.

Дина поклати тъмнокосата си глава.

— Вижте, Дон Анджело, баща ми е работил за вас. И загина. Погрижихте се за нас. Всички други работници го знаят. Но сега хората злословят. Например че вашите босове използват вдовицата. Всички деца в училище…

Руменината й стана по-наситена.

— Всички те знаят. А на някои от тях бащите са работили рамо до рамо с татко. Все още работят за вас. Няма да им хареса идеята това да се случи с техните съпруги.

Анджело се замисли. После се обърна и прерови книжата пред себе си върху бялата мраморна масичка. Нямаше вяра на компютрите. Те можеха да бъдат хакнати, проследени, проверени от ФБР. Докладите му се печатаха и му се пращаха на хартия, всяка вечер той прочиташе документите и ги гореше.

Задържа се работата по строителен обект в Бруклин, Бронкс.

Работници напускат. Болести. Пенсиониране. Нисък морал.

Замяна на опитни работници. По-младите правят грешки.

Парични разходи.

Бюджетът за проекта може да има нужда от преразглеждане.

Анджело успя да прочете информацията между редовете от старомодно мастило. Имаше проблеми. По-възрастните мъже напускаха.

Момичето е право.

— Добре. Ще поговоря с момчетата. — И с майка ти, но това не й го каза.

Беше време изповедникът Анджело Таларико да посети Елън Кейн и да й наложи строго наказание за изкупване на греховете й.

— Беше права да дойдеш при мен — заяви той. Тя бе възпряла покварата. — Как каза че ти е името, скъпа?

— Дина.

— Догодина завършваш училище, нали? Искаш ли да работиш за мен? Като секретарка?

Той можеше да я назначи да работи в главния офис в Джърси Сити, далеч от погледите на колегите на баща й. Тя беше умна и имаше особено излъчване, което те оставяше с усещането, че ще се чука като товарен влак, стига да бъде подгрята както трябва от точния момък.

Зелените очи на Дина се ококориха.

— О, не — заяви тя, сякаш й бе задал глупав въпрос.

Анджело се развесели. Работата директно за боса беше възможност, заради която тукашните момичета щяха да убият човек, за да я получат.

— Защо не?

— Защото смятам да успея в живота — отвърна Дина непресторено.

Анджело Таларико се разсмя на глас.

— Знаеш ли какво, малката? Изобщо не се съмнявам в това.

На следващата вечер Дина бе залегнала в стаята си над учебниците в очакване на лимузините.

Те не дойдоха.

Тя чу как майка й проведе няколко разговора по телефона. Те бяха кратки, чуха се крясъци. И след това — нищо.

Елън се мъкнеше из къщата, пиеше все повече, пропускаше да ходи на работа, роптаеше сърдито. Спря да готви и да чисти. Дина кротко вършеше всичко вместо нея. Изливаше бутилките с водка, които откриваше скрити под мивката, но майка й си купуваше други.

Все пак децата в училище спряха да приказват. Дина се върна към уроците си. Джони изглеждаше не толкова унил и сломен.

Елън Кейн беше пияна.

Не знаеше защо. Пийна само няколко глътки, за да се избави от махмурлука от предишната вечер. Този път й беше зле, цялата трепереше. Имаше нужда да пийне малко.

А после се почувства много по-добре. Още едно нямаше да й навреди. И бездруго щеше да спре след тази бутилка. Струваше пари, би било загуба да я излее.

Заслужаваше да си пийне. Те всички бяха негодници, всичките — негодници и използвачи. Нещо се бе случило, нещо лошо, което безпокоеше нощите й. Тя бе изпаднала в състояние на тревожност — това беше, тревожност. И ако едно малко мартини можеше да я накара да се почувства по-добре, какво толкова? Беше по-добре от хапчетата на психиатрите. Те можеха да те убият.

На вратата се позвъни.

— Влез! — изкрещя тя. Заваляше думите. Мамка му! Може би Паоло се бе върнал. Той й бе любимец. Заради начина, по който милваше задника й… караше я да се чувства добре, секси, отново млада.

Веднага се почувства малко по-добре.

Елън се затътри, препъвайки се, до банята и изплакна устата си с „Листерин“. Да — страхотно. Сега вече бе готова.

Тя отвори вратата, подпирайки се на дръжката.

Не беше Паоло. Не беше никой от тях.

Но пред нея стоеше по-млад мъж, красив по някакъв свиреп начин, с белег на бузата. Със скъп костюм и с мноого хубав часовник. Със сигурност беше италианец.

Елън хвърли поглед зад него. Не бе дошъл с обикновен голям автомобил, а с лимузина, в която можеше да си вземеш вана.

Може би някое от момчетата я бе препоръчало. Бе препоръчало нея. Това беше малко унизително, но също така и секси. Елън отметна назад русата си коса. Обичаше да се забавлява, тя беше хубаво момиче, което си падаше по купоните. Това не бе проклето престъпление, нали?

— Здрасти, сладурче — каза тя, внимавайки в произношението. — Влизай вътре.

Анджело Таларико седна на дивана и се вторачи в Елън. Тя беше една пияна мърлячка, която сега хлипаше, малките й рамене бяха увиснали, очите и носът й течаха.

Той се огледа наоколо — малката къща бе чиста. Вероятно Дина се бе погрижила за това.

Таларико беше убиец и наркопласьор — с много конкретни идеи за това, как трябва да се вършат нещата.

И Елън Кейн не влизаше в шаблона.

— Стига си ревала — рече студено. — Не съм ти психиатър. Разбираш ли ме?

Тя избърса лицето си.

— Момчетата няма да идват повече. Никой от тях. Никога. Не се обаждай. Не пращай имейли. Ти си срам за фамилията.

Елън потрепери. Хрумна й, че би получила повече съчувствие от някоя змия.

— Ние те подкрепяме. Но още един инцидент, и спираме парите ти. Ако още веднъж ни посрамиш, край с теб.

Тя изстена.

— Схвана ли?

— Да.

— Дотук с пиенето. Ако пак те видя да пиеш или чуя от някого че пиеш, ще се погрижа да претърпиш нещастен случай.

Цялото тяло на Елън се разтресе. Никога не бе имала такава нужда от алкохол, както в тази секунда.

— Дон Анджело…

— Не ме наричай така.

— Не мога да спра да пия… не веднага. Дайте ми една седмица… или месец…

— Давам ти срок до края на седмицата да се изчистиш. Заключи се в спалнята си и си поръчай пица. В понеделник сутрин да си се върнала на работа. Трезвена. Завинаги. Ако ли не…

Той вдигна рамене.

— Аз… аз…

— Приеми го като предсрочно изпълнение на програма от дванайсет стъпки, жено.

Той пусна тънка усмивчица, развеселен от собствената си шега.

— Първа стъпка: спираш. Или умираш.

— А мъжете?

— Да не са от фамилията. Ако си намериш някой добър ерген или разведен мъж, излизай с него на срещи като цивилизована жена, може да се омъжиш. Късмет ти желая.

Той се засмя жестоко. — Аз лично не бих те пуснал и на градинаря си.

— О, боже — изстена Елън.

— Харчѝ парите ни. Живей чисто. Живей тихо и кротко. По дяволите, помисли си как да се погрижиш и за красивата щерка, която имаш.

Елън избухна в ридания. Когато вдигна поглед, Таларико си бе тръгнал.

Тя изтича в кухнята и взе бутилката с водка.

Отвън на улицата лимузината проблесна и фаровете се включиха на къси.

Страхът сграбчи Елън. Страхът бе по-лош от желанието й за алкохол. Тя повдигна бутилката, така че той да види, и изсипа тази прекрасна, успокоителна течност направо в мивката.

После се строполи на пода и допълзя нагоре по стълбите до спалнята си на четири крака.

Красивата щерка, която имаш… Красивата щерка.

Дина!

Била е Дина. Дина бе дошла да прокълне майката, която й бе робувала. Да съсипе живота на Елън.

Елън прехапа устната си. Не смееше да каже нищо на Дина. На мъжа — на онзи негодник Таларико — нямаше да му хареса. И подобно на животно под заплаха, Елън подуши опасност.

Той беше ядосан. Ако тя влошеше нещата, беше труп. И то в буквалния смисъл на думата.

Докато лежеше върху килима в спалнята и гледаше как таванът се върти и танцува, докато пъшкаше и се потеше и копнееше за едно питие, Елън Кейн се крепеше само от една-едничка мисъл.

Щеше да си отмъсти.

[1] Трупа от осем висши училища в САЩ, които се отличават с високо академично качество и високи критерии за прием. — Б.пр. ↑

[2] САТ — система за проверка на знанията, широко разпространена като приемен изпит за колежи и университети в САЩ. — Б.пр. ↑

Трета глава

Дина Кейн завърши училище с огромен успех — ако се съдеше по оценките й. Беше първа по успех в класа си.

Въпреки несъгласието на майка си, Дина кандидатства за университетите от Айви лигата — и я приеха. Беше приета в Колумбийския университет в Ню Йорк, във „Васар“, дори в „Станфорд“

Но не можеше да си позволи таксите им. Не отговаряше на изискванията за финансова помощ — майка й притежаваше почти триста хиляди долара в банката.

Молбите й не постигнаха нищо.

— Не, Дина.

Напоследък Елън бе станала още по-студена и пренебрежителна. Неспособна да издържи на конкуренцията заради застаряващия си сексапил, тя бе започнала да се облича с благоприлични дрехи. Увила косата си на стегнат кок, Елън Кейн показваше предпочитание към дългите, плътни поли, членството в обществени организации и постоянно намръщеното изражение.

От известно време не бе докосвала алкохол. Или каквито и да е други вещества, по-силни от кофеин.

Елън се включи в Дружеството на родителите и учителите в католическото училище на Джони. Кандидатира се за доброволка в Ордена на Свети Патрик. Участваше в градския комитет по озеленяване. Къщата им ставаше по-чиста и по-спретната и Елън правеше дарения на местни организации, за да получава благодарности на благотворителните вечери.

Отначало Дина бе развълнувана от промените. Неприятното й посещение при Таларико бе дало резултат. Майка й бе заявила, че е болна, и почти не излезе от стаята си цяла седмица, но когато го направи, беше променена. Бе станала по-възрастна. Трезвена. Без спирала. С обикновени, практични панталони. Изглеждаше като най-обикновена майка.

За жалост обаче тя продължаваше да не се държи като такава. Дина получаваше обилна питателна храна за вечеря и нови дрехи, когато износеше последния си комплект. И това беше.

Те бяха непознати. Никакви хора не им идваха на гости, никакви мъже не идваха вечер. Дина Кейн започна да живее за моментите, в които брат й се връщаше от училище.

— За теб няма пари да учиш в колеж. Те ми трябват за пенсията ми. Няма да се омъжвам пак, така че не сме финансово осигурени. Освен това трябва да плащам и данъци за това жилище…

Списъкът й с причини нямаше край.

— Но, мамо, ти имаш много пари — наистина.

Дина не искаше да плаче, но не успя да се сдържи.

— Трябва да ми помогнеш, мамо.

Елън я изгледа безизразно.

— Джони е в колеж. Ще платя неговото образование.

Джони учеше в един доста невзрачен местен частен университет — най-доброто предвид средния му успех. Но поне беше висше училище.

— Не можеш просто да предпочетеш единия пред другия, мамо!

Елън се усмихна, много набързо, много лекичко, след което преглътна усмивката си и отново се обърна към Дина с каменно изражение.

— От успеха ти в училище става ясно, че съм избрала точното място за теб. Джони имаше повече нужда от помощ. Да изуча едното от децата си в колеж е всичко, на което съм способна. Трябва да уважаваш това, Дина. Винаги можеш да си намериш работа, да си изкараш парите за образование.

— Само с работа няма да мога да насмогна на таксата в Колумбийския…

— Съжалявам. Няма какво повече да говорим.

— Мамо.

Дина опита още една последна, отчаяна тактика.

— Ако ми дадеш парите за колежа назаем, ще завърша, ще имам кариера и ще ти ги върна… Ще успея в живота, мамо. Ще работя здраво.

Майка й се засмя.

— Наистина, скъпа, не си втълпявай идеи, които надхвърлят положението ти. Трябва да започнеш да излизаш с някое от местните момчета. Омъжи се, роди деца. Успехът в живота е да създадеш щастлив дом!

— Е, какво смяташ да правиш? — Директорът господин Роджърс се загледа с унищожително презрение към отдалечаващата се фигура на Елън Кейн.

Тя се бе появила на завършването, седна на мястото си за церемонията и пляска учтиво, докато Дина получи шапката и мантията си, както и безсмисления малък свитък, който свидетелстваше, че е завършила гимназия. След това, веднага щом позира за снимка заедно със своята отчаяно усмихваща се дъщеря и ленивия й брат, прегърнал я небрежно, Елън се бе обърнала и си бе тръгнала.

Господин Роджърс не се и съмняваше, че снимката ще бъде сложена в рамка. Щеше да бъде поставена върху лавицата над камината. Елън Кейн — опората на обществото, самотна майка на годината. Само дето не можеше да отдели няколко минути, които да прекара с дъщеря си — тази, чийто невероятен потенциал тя просто захвърляше на боклука.

— Има и обществени колежи.

— Майка ми е прекалено бедна, за да си позволи колеж — повтори Дина.

Той се усмихна съчувствено. Сега не беше време за истината.

— Разбира се, Дина.

— Мисля, че искам да се преместя в града. Да си намеря работа и да спестя пари. Тогава може би ще мога пак да кандидатствам догодина.

Той искаше да й каже, че е луда, но не можеше да й предложи решение.

— Каква работа?

— Ще измисля нещо — отвърна тя.

— Добре. — Господин Роджърс се поколеба. — Майка ти ще ти намери ли квартира?

— Разбира се — усмихна се Дина. — Майка ми прави всичко за мен.

Тя размишляваше по въпроса, докато вървеше към къщи, оставяйки топлината от слънцето в гърба й да я успокои. В Ню Йорк беше чудесно, когато времето бе горещо — дори болката бе способна да утихне.

Джони вече бе напуснал дома… Той не можеше да търпи да е около Елън и Дина, да вижда жестокостта, напрежението. Джони не бе устроен да участва в конфронтации или да проявява каквито и да е усилия. Той искаше да прегърне сестра си, да се забавлява. И избягваше да я защитава, измъквайки се винаги когато се зададеше неприятна сцена, което напоследък се случваше все по-често.

Дина така и не повярва напълно, че майката, която я бе отгледала, би я зарязала на произвола. След няколко месеца щеше да навърши осемнайсет години, да стане пълнолетен възрастен.

Елън най-накрая се отърва от нея.

И си пролича. Майка й едва успяваше да скрие ликуването си.

— Надявам се, че си почнала да си търсиш работа — бе казала тя. — И се погрижи да си прибереш целия багаж. Имам нужда от истинска стая за гости.

— Но къде ще спя?

— Да спиш ли? — Елън повдигна вежди. — Дина, възрастните хора имат свой собствен живот. За теб е най-добре да започнеш сама да се оправяш с твоя.

— Не познавам никого в града.

— Познаваш Джони.

Брат й живееше в малък апартамент близо до колежа си. Елън редовно му отпускаше определена сума, част от отделените за колежа, както обясни тя на Дина. Като работеща жена Дина можеше да си позволи свой собствен наем.

Когато зави зад ъгъла и се озова на родната си улица, Дина Кейн бе взела решение.

Момичето погледна към къщата, в която бе израснало. Тя беше чиста, добре поддържана и хубава — точно както винаги си е била. Големият удар на майка й не значеше нищо. Тя бе използвала всичките пари за себе си и ги бе похарчила само за да си остане всичко същото.

Ако Дина получеше сто хилядарки, щеше да направи нещо с тях.

Майка й бе права. Беше време за нея да продължи. Но Дина щеше да го стори както тя намереше за добре.

— Здрасти, мамо.

Дина влезе в кухнята, остави шапката си от завършването върху плота и внимателно овеси наметалото си на закачалката на кухненската врата.

Под него тя носеше чифт джинси от „Гап“ и обикновена бяла тениска. Стояха й убийствено. Естественият тен на кожата й изпъкваше на бялото, а гърдите й, среден размер и приятно оформени, се очертаваха идеално. Дина имаше тънка талия и беше естествено стройна. Дори с равни обувки тя бе поразителна.

— Е, радвам се, че това свърши — грубо отбеляза Елън.

Дина въздъхна. Обичайната жестокост, толкова нормална, толкова болезнена, й даде сили да изрече онова, което възнамеряваше.

— Ще навърша осемнайсет чак след два месеца. Но искам да се изнеса сега.

Едва загатната усмивчица, която нарани Дина като удар в корема.

Защо продължава да ми пука?

Обичам я. Мразя я.

— Намери ли къде ще отседнеш?

— Ще намеря. Днес ще огледам няколко квартири.

— Квартири? Няма ли да отидеш при някой приятел?

Дина поклати глава.

— Квартири. Намерих ги във „Вилидж Войс“.

Елън направи пауза.

— Но ти нямаш работа. А наемателите искат депозит.

— Да, двумесечен наем и осигуровки. Права си, че на мен ми идва много, защото още нямам работа. Планувам да се преместя в града и оттам да си намеря работа.

Майка й схвана накъде отива работата.

— Дина, говорили сме за парите. Не можеш да ме молиш за пари.

Дина си пое дълбоко въздух.

— Не те моля, мамо — казвам ти. — Трябват ми петнайсет хиляди долара.

Елън се изсмя.

— Не мога да ти заема петнайсет хилядарки.

— Няма да е заем, а подарък. И ще ми дадеш петнайсет хилядарки веднага.

Майка й я погледна от печката, стресната. В зелените очи на дъщеря й бумтеше огън, какъвто не бе виждала досега.

— Напиши ми чека и изчезвам от живота ти — завинаги. Ако не го напишеш, ще отида да се срещна с Дон Таларико.

Елън ахна. Приливът на адреналин накара кожата й да настръхне, сякаш я бяха залели с вода.

— Божичко. Ти си била.

— Да, аз бях. И пак ще го направя. Дай ми парите сега, мамо. Има химикал на плота. Напиши ми чека.

И Дина протегна ръка.

Апартаментът беше противен. Беше малък, тесен и мръсен. В банята имаше душ, а до канала лежеше мъртва буболечка. Боята се лющеше, а в кухненската ниша едва имаше място за хладилник и котлон. По-голямата част от останалото пространство бе заето от разнебитено двойно легло. Имаше един стол, закрепен точно срещу голям телевизор, един килер и петна по зеления килим. Освен това до апартамента трябваше да се изкачат осем етажа стълби.

— Всички апартаменти в сградата ли са като този?

Агентката по недвижими имоти подсмръкна.

— Скъпа, не можеш да си позволиш никой от другите. Този преди принадлежеше на домоуправителя. Той беше от Мексико.

— Значи за него мястото е било като дворец.

Тя вдигна рамене.

— Не ми излизай с тия сравнения. Искаш ли го?

Самата сграда се намираше на затънтено място, но бе безопасна и беше в Манхатън. И на Дина не й се налагаше да има съквартиранти.

— Не и на тази цена — отвърна тя.

След десет минути и отстъпка от петстотин долара Дина Кейн сключи сделката. След като сгъна своето копие от документите за наема, тя си записа адреса на хазяина.

Още щом получи ключовете, Дина се нанесе. Нае човек, който да изнесе цялото обзавеждане от апартамента и да го стовари на склад. След това се качи на метрото и отиде до един евтин магазин за мебели в центъра.

Огледа се, обмисляйки внимателно какво да купи. След два часа тя бе доволна от покупките си.

— Ще ви ги доставим — заяви продавачът. — След двайсет и четири часа.

— До утре тогава.

— Всичко ли искате да доставим?

— Всичко, освен това.

Дина вдигна един спален чувал.

После се отправи до супермаркета в квартала. Купи белина, капани за хлебарки, парцали за прах, подочистачки и няколко чифта яркожълти гумени ръкавици.

До късно през нощта Дина бе на колене и чистеше. Вонята бе толкова отвратителна, че на два пъти спираше, за да повърне. С мъка успя да отвори един прозорец; от уличката долу полъхна топъл въздух, но поне в него имаше някакъв кислород. Застоялата миризма на алкохол, пот и секс постепенно чезнеше под усилията й — миене, търкане, бърсане, докато мястото не замириса на болница.

Взе си душ в изчистената си душкабина, пъхна се в спалния си чувал и легна на земята.

Мръсната мрежеста завеса на единствения прозорец вече бе отишла на боклука. Ярките светлини на Манхатън бликнаха в апартамента й. Но Дина бе доволна.

Вече се намираше в големия град.

На сутринта се събуди рано. Нямаше избор — слънцето бликна през голия й прозорец.

Тя се изкъпа, облече си някакви дрехи от куфара и хукна към най-близката железария. Даде още няколко долара за четки и боя. Бяла — друга не й трябваше.

Дина боядиса стените. Не беше умела като баща си и й липсваше практика, но цветът бе основен и достатъчно милостив, за да доведе до сносен резултат.

Освен това тя бе мотивирана. Това беше домът й, първият й дом.

До единайсет часа бе приключила. Умираше от глад и излезе да хапне — където и да е, само да е евтино.

Бяха й останали около две хиляди долара в сметката и трябваше да й стигнат. Имаше някакво гръцко ресторантче отсреща на улицата, „Кафе Олимпия“. Тя го избра, защото се намираше най-близо, а и бе толкова изморена, че едва се държеше на краката си.

Поръча си гирос със свинско. Щеше да е лютив, а тя се нуждаеше от желязото. Чакаше ли, чакаше, но сандвичът й не идваше, затова тя кротко помаха на един сервитьор.

— Боже, миличка, извинявай.

Ризата му бе разкопчана и той изглеждаше напрегнат.

— Момичето от персонала го няма, пак е болна. Сега ще ти го донеса.

Дина изяде питката — не бе нещо особено, но тя бе гладна и й се стори вкусна. Докато дъвчеше, размишляваше усилено.

— Сметката, моля.

— Само това ли ще е? Без кафе?

Кафето струваше долар и петдесет. Дина поклати глава. Водата от чешмата беше безплатна.

— Ей сега.

— Сервитьорката ви често ли е болна? — осмели се да попита тя.

— Болна ли? Не, миличка. Просто днес е неделя. Купонясвала е цяла събота вечер.

Той изглеждаше подразнен.

— Всеки уикенд е едно и също.

— Аз мога да сервирам. Не пия.

Той се засмя.

— Сериозно говоря — настоя Дина.

— Така ли? Тогава ела в осем довечера. Работим денонощно. Заплатата е минимална, няма привилегии. Бакшишите са си за теб.

— Вие не сте ли също сервитьор?

— Аз съм собственикът. Не харчим пари, които нямаме. Наемите са високи.

Той се усмихна.

— Ще те изпробвам. Сандвичът е за сметка на заведението.

Мебелите й бяха доставени малко след три часа. Дина извади един чук, малко пирони и цели двайсет долара за бакшиш на доставчиците, които изругаха, щом внесоха тежкия товар вътре.

— Осем проклети етажа. Каква дупка!

— Приятен ден — пожела им Дина.

— Да бе.

Единият от мъжете изтръгна двайсетачката от ръцете й.

На Дина й хареса манхатънското отношение. Тя застели новия си килим — шоколадовокафяв, за да не личат петна. Старото легло и стола ги нямаше. Мястото им зае един спретнат, компактен диван, който се разгъваше и ставаше на голяма спалня. Тя окачи обикновена кремава щора на прозореца и голямо огледало на отсрещната стена, за да улавя малкото количество светлина и да я отразява — това даваше илюзия за пространство. Като добави и нов хладилник и малка печка към изчистения котлон, миниатюрното студио стана елегантно и прилично.

Дина прибави няколко телени кошници в килера — нямаше откъде да сътвори повече пространство, но и в това щеше да се побере. Нямаше място за много дрехи. Добре — тъкмо щеше да е по-внимателна в покупките.

Когато приключи, беше станало шест часът. Тя подремна един час, после стана, изкъпа се и си сложи равни обувки и семпла черна рокля.

— Ти се върна.

— Да, сър.

Той се ухили.

— Не е за вярване.

— Осем без десет е — отбеляза Дина.

— Какво прави тя тук?

До мъжа се бе приближило пълно момиче на двайсет и две или там някъде, с дебела черна очна линия и мазна коса, вързана на опашка.

— Работи. Каквото и ти трябва да правиш.

— Нямаме нужда от теб.

— Ти нямаш думата, Аела. Връщай се в кухнята.

Дина се поколеба.

— Вършила ли си тази работа преди?

— Не, сър. Но бързо се уча.

— Няма нужда да ми викаш „сър“. Казвам се Гил Барберис. С брат ми Димитри сме собственици на ресторанта. Ще го видиш в кухнята. Той готви.

— Добре.

— Ей там отзад има съблекалня с престилка, която може да си сложиш. Димитри ще ти каже какво да правиш. Ако той е зает, питай Аела.

— Ясно.

— Въпроси? — попита Гил, но тя вече бе изчезнала отзад в стаичката.

Той се сети, че дори не е узнал името й.

Дина се залови за работа. Димитри, братът, беше дебел, приготвяше вкусна храна и работеше бързо. Той крещеше поръчките, а тя се опитваше да разбере какво се иска от нея. Аела я ругаеше и буташе, за да я накара да изпусне подносите, но Дина беше бърза и съсредоточена. Тя изпусна две чинии и сбърка поръчките на трима клиенти.

— Предполагам, че не се получи — каза тя в края на смяната си.

— Шегуваш ли се? Беше страхотна. Утре ще можеш ли пак да дойдеш?

В края на първата седмица Гил остана много доволен. Това момиче бе изключително. Тя идваше навреме и се учеше бързо. Освен това се усмихваше на клиентите и им говореше приятелски.

А и беше дяволски хубава.

Жените й оставяха бакшиши. Мъжете й оставяха още по-големи бакшиши. Отгоре на всичко започнаха да идват по-често само за да я виждат.

Дина Кейн беше наистина разкошна. Повече от това — тя се открояваше с присъствието си. Носеше прилепнали черни дрехи под престилката, съвсем лек грим, за да изглежда винаги елегантна, но без да прекалява. Вдигаше косата си високо в спретнат кок. Изглеждаше така, сякаш не й бе там мястото. Изглеждаше скъпа.

Той знаеше, че й трябват пари. Тя бе благодарна за всеки бакшиш — благодареше на клиентите лично. Гил й предложи повече работа в най-напрегнатата част на деня. Аела и Катрина недоволстваха, но лоши сервитьорки се срещаха под път и над път.

— Не мога. Трябва да си търся работа — отвърна Дина.

— Нали имаш работа?

— Имам предвид истинска работа. Трябва да изкарвам достатъчно за наема. Така че ми трябва време да намеря такава.

Гил въздъхна, но не можеше да настоява. Не искаше да се лиши напълно от Дина Кейн.

Дина работеше усърдно, прибираше парите си, връщаше се вкъщи и спеше. В свободното си време слагаше маратонките си и евтиния си спортен екип и тренираше всеки ден, тичайки по улиците надолу покрай река Хъдсън. Мъжете й подсвиркваха, зяпаха я, но тя не им обръщаше никакво внимание.

Дина бягаше — от майка си, от раненото си сърце, от мизерния си живот.

Работата й на сервитьорка й докарваше достатъчно средства, за да се прехранва, да си купува грим и дрехи. Не стигаха обаче за наема и Дина бе уплашена. Беше предположила, че парите от майка й ще й купят място и време и че ще й помогнат да започне истинска кариера, да изкачи първото стъпало по стълбата на успеха.

С училището й бе лесно. С работата — не толкова.

„Съжалявам, трябва да имате опит, за да станете помощник-юрист.“

„Стажовете ни не са платени.“

„Всички асистенти в нашата компания имат висше образование.“

„Кога завършихте колеж, госпожице Кейн?“

„Бавачка? Имате ли препоръки? Някаква квалификация, че умеете да работите с деца?“

„Детегледачка? Агенцията ни наема само студентки. Вие в кой университет учите?“

Хубавите работи си приличаха по едно — Дина не бе квалифицирана за никоя от тях.

Някои от мъжете в закусвалнята й даваха съвети.

— Намери си гадже — той ще се грижи за теб.

— Скъпа, ако си добра с мен, мога да ти услужа.

— Много момичета, които не могат да си позволят колеж, стават танцьорки по кубовете. Познавам един тип…

— Не съм стриптийзьорка — отвърна Дина.

Тя се усмихна на клиента, но очите й бяха леденостудени.

— Кой ти говори за стриптийз? Става въпрос за екзотични танци — такива артистични работи. Изкарват луди пари.

„Мразя те, мамо“ — помисли си Дина.

Тя отчаяно се мъчеше да измисли как да изкарва повече пари от настоящата си работа.

— Димитри, не искаш ли да експериментираш? Да приготвяш още някои автентични ястия.

— Какво?

Шефът й я изгледа равнодушно.

— Това е закусвалня и тук се предлага съответната храна.

— Има много закусвални, но не чак толкова много гръцки ресторанти, не и прилични. Мисля си, ако започнете да приготвят някои истински ястия, хората ще го научат и ще почнат да идват. Може да опитате да добавите това-онова към менюто. И да правите промоции.

Димитри погледна към Гил. Вече се бяха научили да се вслушват в думите на Дина Кейн. Само предложението й да направят фотокопия на листове с картинки за оцветяване и да сложат цветни моливи в пластмасови чашки доведе до наплив от майки с деца в заведението. Сега във времето между обяда и вечерята не бе мъртвило както доскоро, а доста маси бяха заети със спагети и кюфтета, кафета и сладкиши. Дори по-добре — Дина бе отделила едно ъгълче от закусвалнята и там настаняваха всички щастливи семейства. Работещите мъже отиваха в другия край, далеч от разговорите на кафе, където можеха да зяпат сервитьорките.

— Какви промоции?

— Например един ден в седмицата да предлагате безплатен обяд на възрастни хора, ако те доведат със себе си някой по-млад възрастен, който да си купи храна.

— Ще излезе скъпо.

Дина не слушаше.

— Вижте, ще разпечатате листовки — но само на гръцки. Раздайте ги в православните църкви, в общинските клубове. Така гръцкото общество ще заговори за заведението ви. Все пак нямате голяма конкуренция. Какво мислите?

Те опитаха. И се изумиха от резултата.

— Искам повишение — заяви Дина.

Гил преглътна и й вдигна заплатата с петдесет процента. Но това все още не й бе достатъчно.

Една вечер, около месец по-късно, когато на Дина й оставаха три седмици до крайния срок да плати наема си, един възрастен мъж пристигна в ресторанта. Костюмът му беше красиво ушит и си личеше, че е дошъл с нежелание.

Дина позна дамата, която бе с него — Олга Маркос, една от първите им възрастни клиентки — и се завтече да ги настани. Олга обичаше ястието на Димитри gavros marinatos — маринована аншоа, изпържена с подправки и сервирана с узо.

— Чудесно е да ви видя пак. Обичайната маса ли?

Мъжът изсумтя, а Дина отвърна на презрението му с усмивка.

— О, сър, дамата предпочита да седи до прозореца.

— Така е — кимна изразително Олга. — За да мога да гледам света отвън, Александър. Малката Дина помни.

— Значи си говорите на „ти“ — отбеляза сухо мъжът.

— О, това е Дина — всички наоколо познават Дина.

— Така ли е наистина? — попита той.

Дина ги настани на масата им. Тя беше чиста, със свежа бяла роза в бурканче на масата. Сменяха цветята два пъти седмично. Още едно от нововъведенията на Дина. Ресторантът бе станал известен.

Докато разнасяше поръчките си, Дина забеляза, че мъжът я гледа. Беше свикнала. Всички мъже обичаха да я зяпат, но това не й пречеше. Събота вечер бе най-заетата, лееше се узо и рецина[1], а бакшишите бяха фантастични.

Когато се нахраниха, Дина занесе сметката им. Олга й остави обичайните десет процента бакшиш. Дина се усмихна ведро, за да скрие разочарованието си. Мъжът изглеждаше богат; бе очаквала няколко долара отгоре от него.

Но той улови погледа й към доларите върху подносчето за ресто.

— Бакшиш ли очаквахте? — попита той.

Тя се изчерви от срам.

— О, не, сър. Дамата вече ми остави бакшиш, благодаря, госпожо. — Дина взе парите. — Приятен ден.

— Ето бакшиша ти.

Мъжът извади една визитна картичка от портфейла си и я връчи на Дина.

— Обади ми се утре.

— Със сигурност ще го направя. Благодаря.

Тя пъхна картичката в джоба на престилката си, без да я погледне. Търпеше стотици подобни свалки на вечер.

— Говоря сериозно — каза той кратко. После стана, без да й обърне внимание, и помогна на Олга да излезе от ресторанта.

Същата вечер, когато тъкмо се канеше да изхвърли хартиените отпадъци, Дина се спря. Измъкна малката картичка от кошчето и отново я прочете.

Александър Маркос, пишеше на нея. Маунт Джава.

Тя подскочи. „Маунт Джава“ беше най-новата и най-модерната верига кафенета в Манхатън. Продаваха кафето си така, както „Баскин-Робинс“[2] продаваха сладоледа си — четиридесет и пет вкуса, всичките подредени в контейнери, прясно приготвяни на всеки два часа. Предлагаха и дребни сладкиши от всяка държава в Европа: френски бадемови сладки, италиански бишкоти, гръцка баклава, германски щрудел, английски пай с конфитюр.

Компанията бе основана и ръководена от американец — Алекс Маркос.

Цял Ню Йорк бе луднал по заведенията. Едно кафе там струваше осем долара — не един — а нюйоркчани не можеха да му се наситят. Градът беше богат и си плащаше за качеството.

Дина притисна картичката към гърдите си. Сърцето й се раздумка.

— Ново гадже? — полюбопитства Гил с надежда, макар да се досещаше за отговора.

— Нова работа — отвърна Дина със сълзи в очите, подобно на всяко друго момиче, което се кани да обяви, че ще се омъжва. Гил понякога не разбираше хлапето. Тя работеше като машина, просто не бе нормална. Господи! Момчетата си умираха за нея — както и мъжете. Досега да си бе избрала някого.

Тя му подаде картичката. Гил я погледна за момент, после направи връзката. Подсвирна.

— Проклятие. Май те иска за нещо повече от сервитьорка.

— Дано не възразяваш.

Гил разбираше кога е победен.

— Късмет и бог да е с теб.

[1] Гръцко бяло вино. — Б.пр. ↑

[2] Най-голямата сладоледена верига в света, основана в Калифорния през 1945 г. — Б.пр. ↑

Четвърта глава

Офисът се намираше на трийсет и четвъртия етаж и Дина трябваше да премине през четири охранителни екипа само за да стигне до главния асансьор.

Фоайето се отличаваше с мраморни подове и високи тавани. Служителите от охраната бяха облечени с дизайнерски костюми. Бюрото на рецепцията очевидно бе направено от масивен абанос. Докато Дина вървеше, сърцето й биеше все по-учестено. Във въздуха се носеше дъхът на парите.

Асансьорът беше месингов, застлан с килим от кадифе, с огледало и мека седалка — по-голям от малката й баня вкъщи — и се изкачваше директно до кабинета на Алекс Маркос.

Тя задиша на пресекулки. Това бе големият й шанс да стигне точно където искаше да отиде.

Вратата се отвори със свистене и Дина се озова в ослепителен дворец от стъклени стени и простиращи се пред погледа гледки. Зад шумоизолирания прозорец градът водеше обичайното си съществуване. Дина се приближи до бъбрековидното бюро на секретарката на господин Маркос — елегантна петдесет и няколко годишна дама, облечена — нямаше как да се сбърка — с костюм на „Шанел“.

„И аз искам такава работа“, помисли си Дина. „Да работя в офис за голяма компания. Да съм изпълнителен директор.“

В главата й затанцуваха визуални представи на успешната й кариера.

— Мога ли да ви помогна?

— Дина Кейн. Идвам при господин Маркос.

— Той ви очаква. Може направо да влезете.

Дина тръгна към главната врата. Звукът от стъпките й бе заглушен от дебел два сантиметра килим, но звукът от ударите на сърцето й бумтеше в ушите й.

Тя отвори вратата и влезе, опитвайки се да изглежда по-уверена, отколкото се чувстваше.

Маркос гледаше в екрана на компютъра си, дъбовото му бюро изглеждаше като малък остров в огромната стая. Зад него и под него тя виждаше нюйоркския трафик да пълзи през бетонните каньони на града, докато слънчевите лъчи се отразяваха от предните стъкла на автомобилите. Всичко около нея бе олицетворение на пари, на власт. Дина Кейн го усети като сексуална възбуда.

— Седни.

Имаше голям стол точно пред бюрото. Дина покорно седна, приглаждайки роклята в скута си. Спокойно. Не изглеждай притеснена.

— Благодаря.

— Вчера ме впечатли. Разпитах леля си за теб. Тя ми разказа за някои от нещата, които си направила в ресторанта. На колко си години?

— На осемнайсет — излъга Дина.

— Защо не си в колеж?

Тя потрепна.

— Дълга история.

— Познавам много млади хора, които обслужват маси в заведенията. Бизнесът ми е свързан с това да забелязвам качеството. Доста рядко се среща.

— Благодаря, господин Маркос.

— Какви цели си поставяш пред себе си, Дина?

— Да си платя наема за следващия месец. И после да отида в колеж, когато събера достатъчно пари.

— А после?

Тя се усмихна широко.

— Харесва ми кабинетът ви, господин Маркос.

Той се засмя.

— Мястото е заето. Открий си собствена проклета компания. Имам свободна позиция за младши управител за новия си ресторант в центъра. Заплатата е трийсет и пет хиляди годишно, има и коледен бонус.

Дина бързо направи изчисленията. Това беше почти три хиляди на месец. Но, разбира се, имаше и данъци. Щеше да има нужда от бонуса.

— Ще задържам ли бакшишите?

Той повдигна вежди.

— Думата, която търсиш, е „благодаря“.

— Благодаря, сър.

Маркос изчака, докато тя затвори вратата зад себе си. Може би правеше грешка. Досега не бяха наемали толкова млад управител. О, изникваше въпросът и за външността й. Тя бе на осемнайсет, секси отвсякъде, с лице, което можеше да предизвика пътен инцидент. Като сервитьорка бе привлекателна. Като управител? Дали щяха да я вземат насериозно?

Той усети нещо почти като възбуда. Беше нелепо. Та тя на практика не беше пълнолетна. А и той бе проявил бащински интерес, защото хлапето му напомняше за него самия.

Той гузно наклони към себе си снимката в черна рамка на съпругата си Атина на бюрото. Тя бе любовта на живота му. Но след смъртта й той бе загубил всякакъв интерес към жените. Всякакъв интерес към всичко, с изключение към играта на бизнеса — нещото, което му помагаше да не изгуби разума си.

Той бавно се успокои. Никога не би се възползвал от Дина Кейн — самотната красива тийнейджърка, дошла в големия град.

Но други ще го направят, обади се един глас в главата му.

— Сюзън.

Маркос натисна копчето на интеркома.

— Свържи ме с управителя на заведението на Сто и дванайсета улица. Ще има нова колежка.

Едуард Джонсън бе златно момче.

Той учеше втора година в Колумбийския университет — от Айви лигата — специалност медицина. Планът му беше да стане пластичен хирург, една от най-престижните професии в града. Искаше да има кабинети на Парк авеню и опашка от млади актриси и медийни звезди, молещи го да оправи лицата и гърдите им.

Не че той имаше нужда от пари. Едуард, елегантно красив с тъмната си коса и хармонични черти, беше единствено дете. Беше в близки отношения с майка си, Пенелопе, и един ден щеше да наследи всичко от баща си — Шелби Джонсън бе президент на изключително успешната банка „Колдхарбър“. Семейството притежаваше модерно жилище на Осемдесет и първа улица и Амстердам авеню, близо до Сентрал парк, „При Забар“[1] и най-добрите заведения за хранене в града. Едуард вече бе наследил част от попечителския си фонд. Състоянието му щеше да нарасне, щом навършеше двайсет и една години.

Едуард Джонсън си падаше по хубави жени. Той бе умен — все пак учеше в Колумбийския — но също така лесно се отегчаваше. Беше му нещо като хоби да си намира сладки момичета за секс. След като всичките му познати бяха богати, как по друг начин можеше да се състезава с тях?

Семейството на Едуард гласуваше за демократите като всички нюйоркчани от средната класа, но той беше силно консервативен. Вярваше в обществените класи. Едуард Джонсън бе учил в подходящата гимназия. Всяка неделя посещаваше богослужение в голяма презвитерианска църква. Харесваше социалната приемливост на родителите си и мястото им в света.

Все пак то щеше да е и неговото място, нали?

От време на време Едуард излизаше на срещи с момичета с родители като неговите, момичета, с които се отнасяше с уважение, водеше ги на вечеря, както и в частните клубове, в които членуваше. Но той все още не искаше да се жени, поне не в близките години. Така че излизането на срещи не бе от специално значение. И ако момичетата спяха с него, никое от тях не го правеше на въпрос. Едуард бе уважаван. Бъдещето изглеждаше бляскаво.

Но когато той поискаше нещо, беше внимателен.

Едуард Джонсън си падаше по богатите момичета от Манхатън — онези, които забиваше в нощните клубове, момичета, които можеше да свали, докато уреждаше сметката си в супермаркета, момичета от покрайнините, които обичаха нощния живот на Манхатън, млади мацки от Джърси с дълги коси, големи цици и силен грим, момичета, които да нахрани, напие и изчука веднъж или два пъти, а после да ги зареже безследно.

— По дяволите, човече, страшен пич си.

— Ед, голям играч си.

— Боже! Погледни това апетитно парче. Как все на него му се връзват такива?

— Гледайте и се учете, момчета — перчеше се Едуард. — Гледайте и се учете.

Обичаше да му се носи славата. Наричаха го ловец на котенца, магнит за сладурани, играч, царя на клубовете.

А ако момичетата му се обадеха през сълзи, след като ги зарежеше, какво толкова? Едуард им биеше шута. Какво си въобразяваха, по дяволите? Те му се бяха предложили, проблемът си бе техен.

— Господи, миличка, стига вече. Не ме интересуваш.

— Защо ме тормозиш, Камила? Приключихме.

— Мерседес, ти беше само за една нощ. Схващаш ли?

— Не, не схващам! Долен мръсник! Мислех, че си различен!

— Не виждам пръстен на ръката ти — казваше той с подигравателен акцент. После се разсмиваше и затваряше.

Едуард не чувстваше вина. И за какво да се винеше? Момичетата бяха лесни — не бяха негов проблем. Те сами се продаваха за цената на една вечеря или две в хубав ресторант, малко цветя или бутилка шампанско. Сега му беше времето да се „налудува“, както му се викаше, преди да навлезе в по-сериозната фаза от живота си. Едуард Джонсън вярваше, че този тип момичета — по-бедните и по-доверчивите, са естествени играчки в ръцете на мъжете като него. Те искаха да се повозят в бързата кола с богатото момче, да се хранят на места, които иначе никога не биха могли да си позволят, да ходят в най-хубавите клубове в града. А той искаше секс приключения, с които да се перчи пред приятелите си.

— Всичко се свежда до четири прости стъпки — разправяше Едуард на гледащите го с възхищение младежи, с които се събираше по кафенетата, докато лекуваха махмурлука си. — Открий я, разчувствай я, изчукай я, забрави я.

И те всички се смееха до припадък.

Дина се установи на новата работа. Беше на постоянна заплата, а допълнително работеше и като сервитьорка.

— Но ти си младши управител — изтъкна шефът й Майк. — Няма нужда да сервираш.

— Трябват ми бакшишите — усмихна се Дина. — Освен това така мога да чувам мнението на клиентите.

Тя правеше всичко по силите си. Идваше на работа навреме, работеше упорито, усмихваше се, опитваше се да запомни редовните посетители. Към хубавите страни спадаше и фактът, че най-накрая парите й стигаха да си плаща наема. Приключи с нощните смени и през две седмици можеше да си позволи да ходи с метрото до Уестчестър на гости на брат си в колежа. Но не се бе приближила до мечтата си. Парите й стигаха само да покрият наема и прехраната. Колежът й се струваше на светлинни години далеч.

А и Дина бе разочарована. Да помага в управлението на кафене от този ранг си беше почти чиновническа работа. Тя поемаше някои счетоводни задачи, правеше проверка на печалбите, пишеше подробни отчети относно това кои сладкиши се продават и кои не вървят. Но освен да изпълнява ръководни функции и да надзирава персонала — да идват навреме, да са любезни, да следват процедурите — нямаше почти нищо друго за правене.

Димитри и Гил я бяха слушали. В гръцката закусвалня тя участваше в развитието на заведението, предлагаше нововъведения. Но „Маунт Джава“ вече бе голяма компания. Веригата се разпространяваше из цялата страна и Алекс Маркос не се нуждаеше особено от идеите й — ставаше въпрос за неговите идеи, които тя трябваше да изпълнява.

Дина осъзнаваше, че иска нещо повече. Беше ли неблагодарна? Надяваше се, че не. Учеше се и попиваше наученото като гъба. Заведението на Маркос я научи колко важно е качеството. Те внасяха най-добрите зърна кафе, мелеха го по-фино от повечето компании, използваха напълно естествени аромати и често сменяха водата. Това бе тайната — да се внуши лукс, да се покаже превъзходство над конкурента.

Само дето клиентите, изглежда, не разбираха, че си плащат за ароматизирана вода. А водата бе евтина.

Голямото кафе бе с два долара по-скъпо от обикновеното, а допълнителното кафе в чашата струваше по-малко от една стотна от цента. Рециклиращият се картон за чашите струваше повече. Но разнообразието от вкусове бе отличителната черта на веригата им… Клиентите искаха да опитат кафето с вкус на орехи, ирландска сметана или канела. А през различните сезони „Джава“ предлагаше специално подбрани вкусове — с дъх на ябълка през есента, на джинджифил през зимата, с великденски шоколад през пролетта, на малина през лятото. Клиентите се връщаха в заведението само заради специалните предложения. Харесваше им идеята, марката.

Дина се грижеше кафенето й да е изрядно чисто, да няма протрити петна по тъмночервените кожени седалки. Хората с готовност даваха пари за лукс и дори да не можеха да си позволят кашмирен пуловер или спортен автомобил „Астън Мартин“, то си позволяваха топла чаша кафе „Джава Маунтин“, прясно сварено, с мадагаскарска ванилия, сервирано в елегантната зелена рециклираща се чаша с червеното планинско лого.

Дина се учеше. Но й се струваше, че не се развива.

Тя кандидатства за участие в програмата за обучение на старши мениджъри. Може би начинът да се издигне тук бе в централната компания. Но кандидатурата й бе върната, отхвърлена.

Служителят е назначен само от четири месеца. Нужен е по-голям опит.

Тя повече не получи известие от Александър Маркос. И след три месеца, през които наливаше кафе, усмихваше се и сервираше сладкиши, Дина започна да се чувства като в капан.

А и имаше нещо, което правеше нещата по-лоши. Много по-лоши.

В „Маунт Джава“ Дина сервираше на представители на разнообразни нюйоркски съсловия — млади бизнесмени с лъскави костюми, които се отбиваха към седем сутринта за по едно лате, което да изпият в таксито по пътя към службата си, майки, които се събираха, след като оставеха децата си на училище, и преди да ги вземат, обедни клиенти, които не обядваха, но се стимулираха с кофеин, вместо с калории. Но групичките, които я тормозеха, идваха малко по-късно, в по-слабо посещаваните часове — между десет и половина и единайсет часа сутринта, когато за тях бе време за закуска.

Колежани, които или лекуваха махмурлука си, или се възстановяваха след някой среднощен купон.

Те обичаха да си поръчват големи, сладки и силни напитки. Дина носеше чашите до масата, усмихваше се и общуваше, докато в същото време вътрешно посърваше. Тези привилегировани момичета бяха на нейната възраст или малко по-големи. Имаха дълги бляскави коси и носеха шалчета и пуловери с емблемата на Колумбийския университет. Носеха купчини с учебници, тъмни папки и бележници с жълти страници, смееха се и разговаряха помежду си, давайки поръчките си, без да я погледнат, все едно Дина бе невидима.

Дина се чувстваше невидима, защото те вървяха в някаква посока, а тя тъпчеше на място. Те се бяха запътили към съда, към операционната зала, музея, инвестиционната банка.

А тя им сервираше кафе.

Всеки ден това положение й натякваше чувство за срам и провал.

Трябва да продължа напред, мислеше си Дина. Трябва да се измъкна оттук.

Младите колежани обаче не я намираха за невидима. По дяволите, направо бяха противни.

— Здрасти, сладурче. Довлечи си сладкото задниче насам.

— По кое време свършваш, милинка? Аз мога да те накарам да свършиш.

— Мила, искаш ли да спечелиш най-големия бакшиш на живота си? Дай ми телефонния си номер…

Понякога й се налагаше да преглъща сълзите си. Беше й много трудно, но имаше нужда от работата. Трябваше да си плаща наема. Нямаше къде другаде да отиде.

Дина не мислеше за любов. Не още. Може би един ден щеше да срещне някого, да се омъжи, да създаде семейство. Но момчетата и мъжете, които й подвикваха и подсвиркваха, не искаха да я канят на срещи, а да я вкарат в леглото си.

Споменът за майка й гореше ярко в сърцето на Дина — колите, смеха, застаряващата развратница, пияна и дрогирана, достъпна за всички богати и влиятелни мъже.

Тя нямаше да стане като нея. Дина се надяваше, че един ден ще дойде някой мъж, който ще я впечатли и заплени.

Бедата бе, че не откриваше покрай себе си такива внушителни мъже. В живота на майка й така и не се появи читав мъж. Любимият й брат бе особняк. А момчетата в училище се бяха страхували да не изгубят популярността си сред съучениците си.

На седемнайсет Дина Кейн учеше уроците по трудния начин.

Разбра, че може да разчита единствено на себе си.

— Искаш ли да излезеш с мен, сладкишче?

Името му бе Джордж Линдън и той беше сред най-настоятелните от колежаните. С баща в петролния бизнес в Тексас, светлоруса коса и физика на футболист, младежът можеше да свали почти всяко момиче, което си пожелаеше.

— Кафето ви пристига ей сега — обяви ведро Дина.

Тя мразеше и него, и приятелите му, наобиколили го като бог, смеещи се на всичко, което каже. Завъртя се на пета и се върна в кухнята.

— На това му се вика гледка — подвикна Линдън на висок глас. — Мога цял ден да не сваля очи от този задник.

— Майк — сопна се тя на управителя, щом той й подаде каната и керамичните чаши. — Няма ли да ги изхвърлиш?

— Стига де, Дина. Колежаните са ни основните клиенти — вдигна рамене Майк.

Не му допадна, когато му натресоха тийнейджърката за младши управител. Доколкото знаеше, тя искаше бакшиши, така че Майк я възприемаше просто като сервитьорка с малко по-важен вид. Той лично никога не сервираше кафета.

— Не е нужно да обслужваш масите, нали знаеш? Изборът си е твой.

Избор, който бе направила, за да може да насмогва с наема.

— Да, разбира се.

Дина стисна зъби. Върна се с кафето обратно при масата, сервира, като внимаваше да не се навежда прекалено от кръста. Тъмната тясна пола от униформата очертаваше много добре задните й части и тя ненавиждаше как студентите я зяпат с блеснали погледи.

— Заповядайте кафето. Сладкиши?

— Не, миличка. Не искам друг сладкиш освен теб — изкикоти се Линдън. — Сервираш ли на частни партита? С момчетата ще правим такова в събота.

— Господи, Джордж! Престани.

Дина вдигна глава, като премигна, за да възпре сълзите си, и видя младежа от групичката, който бе възразил на приятеля си. Той бе строен и тъмнокос, с някакво сериозно излъчване.

— Голям тъпанар си — добави той, преди да се обърне към Дина. — Извинявам се заради нашия приятел. Той е загубеняк. Когато срещне истинска жена от плът и кръв, която не е на екрана на компютъра му, откача.

Последва още смях, но сега останалите се смееха на Джордж. Дина се изчерви с облекчение, когато те престанаха да я гледат, сръгвайки русото момче.

— Майната ти, Едуард. — Линдън скочи и като разбута останалите, излезе от заведението.

— Пак се извинявам. Отрасъл е в обор. Очевидно.

— Благодаря, сър — промълви едва чуто Дина и се отдалечи.

Когато тайфата студенти си тръгна, Дина намери на масата бакшиш от двайсет долара и бележка:

Съжалявам за случката. Срамувам се. Вечно твой: Едуард Филдинг.

Имаше и визитна картичка с номер на мобилен телефон.

Дина взе двайсетте долара. И не се обади на телефонния номер.

В края на смяната й по обяд на другия ден я чакаше тъмнокосият й спасител.

— Госпожице Кейн?

Дина стреснато подскочи. Как му беше името? Едуард… Филдинг, така беше.

— Да? — отвърна тя.

Сега се чувстваше малко по-сигурно, облечена с тъмно палто, черни панталони, блуза и пуловер — по-добър екип за нюйоркската зима от онази тясна пола и отворени обувки.

— Съжалявам, не исках да ви стряскам. Чудех се дали мога да ви видя замалко?

— Откъде знаете името ми?

— Попитах управителя. Надявам се, че не е проблем.

Дина го погледна предпазливо. Той бе красив, облечен с дебело вълнено палто над шития си по поръчка, както изглеждаше, костюм. Ризата му беше със златни копчета за ръкавели, а обувките и часовникът му бяха скъпи. Но той я гледаше кротко и непретенциозно.

— Приех извинението ви, господин Филдинг. Благодаря, че казахте това, което казахте.

— Искам да те изведа на вечеря.

Поредната свалка. Очите й помръкнаха.

— Не, благодаря.

Той нежно постави ръката си на рамото й.

— Не като извинение. Каня те на среща. Наистина. След като свършиш работа. Виждал съм те как работиш и с какви гадости се оправяш. Бих искал да хапна с теб довечера. Или да отидем на кино. Каквото и да е, наистина.

Дина се поколеба.

— Само ако искаш — добави той, отстъпвайки. — Не бих желал повече да те тормозя.

Дина се замисли. Той бе елегантно привлекателен, строен, самоуверен. Не бе обичайният й тип, но… кого заблуждаваше? Тя работеше толкова много, че дори нямаше обичаен тип. В училище бе излизала едва няколко пъти на срещи с момчета — всичките бяха ужасни. Винаги бе смятала, че ще срещне някого в колежа. Само дето не беше отишла в колеж. За разлика от Едуард Филдинг. И той я харесваше…

— Може би една вечеря няма да навреди. Да, добре.

— Наоколо ли живееш?

— В центъра.

Тя му даде адреса си.

— Ще те взема в осем.

Той почука на вратата й точно навреме. Не носеше цветя, за което Дина му бе благодарна. Това щеше да е твърде сантиментално.

— Леле!

Едуард огледа апартамента й.

— Стилно.

— Може да влезеш за минутка.

Дина бе облякла семпла червена рокля, една от любимите й — марка „DKNY“, и купена на разпродажба в „Сакс“[2]. Харесваше й как прилепва по извивките й, дълга до коляното. Това бе първата й възможност да покаже стила си, откакто бе напуснала дома на майка си.

Дина Кейн не носеше никакви бижута и не се нуждаеше от такива. Тъмната й коса бе прибрана на върха на главата й в царствен кок. Обувките й бяха на средно повдигната платформа и заоблени отпред, а в ръка тя държеше малка дамска чанта, тъмнозелена и имитираща крокодилска кожа.

Той я огледа от глава до пети.

— Супер.

Елегантността й бе едно на ръка — почти противоречеше на толкова младото й тяло — но лицето й бе съвсем друга работа. Едуард бе свикнал да вижда в кафенето красивото момиче, което тичаше нагоре-надолу, без грим, сякаш по този начин се бранеше от подвикванията. Тази вечер тя бе обърнала внимание на красотата си — носеше съвсем лек фондьотен, прозрачен върху тийнейджърската й кожа, малко руж високо на скулите, блестящи златисти сенки с бронзова очна линия и необичайна тъмносиня спирала, която караше огромните й очи да се откроят. Върху устните й имаше гланц в бледо златистокафеникаво.

Едуард Джонсън — известен още като Филдинг — анализираше протичането на вечерта дотук. Подходът на тъпите му приятели бе като на слон в стъкларски магазин. Не можеше да хванеш такова гадже само като й се обадиш по телефона. Тя имаше нужда от обработка повече от обичайните нюйоркчанки от предградията.

Точно сега той бе напълно сигурен, че тази си струва усилията.

Дина Кейн бе пълна с изненади. Тя вършеше и някаква управителска работа в кафенето — значи не бе просто сервитьорка. Този апартамент наистина бе с размерите на пощенска марка, но интериорът му изглеждаше като проектиран от професионален дизайнер. Имаше достатъчно пространство, беше чисто, светло, цветно. Роклята стоеше чудесно на тези извивки. Прическата беше от класа. Гримът… Е, тя бе преобразена, беше супермодел.

Едуард бе обзет от мимолетно съмнение. Това момиче не беше ли различно? От тези, които би могъл да запознае с мама?

Но бързо отхвърли тази мисъл. Нямаше полза да се смесват взаимоотношенията. Дина Кейн беше просто една по-издигната сервитьорка. Поведението й в кафенето си го биваше. Бяха се хванали на бас кой ще я изчука първи. И той бе на път да спечели баса.

Приятелите му от месеци й се натискаха. Успехът му с тази мацка щеше да подпечата колежанската му легенда. Никой не бе стигал толкова близо до Дина.

Гледайте и се учете, момчета. Гледайте и се учете.

— Апартаментът е красив… но ти си много по-красива.

Дина се усмихна лекичко. Подразни го начинът, по който тя повдигаше брадичка, приемайки комплиментите му за нещо обичайно. Не беше благодарна за тях. Нищо и никаквата сервитьорка се отнасяше с Едуард Джонсън като с равен. Нямаше да е задълго.

— Ще тръгваме ли? — попита той.

Първата вечер той го раздаде кротко — вечеря в приличен италиански ресторант, скромна целувка на вратата, за да й благодари за прекрасната вечер.

На следващия ден й изпрати цветя — малък букет жълти рози, нищо грандиозно.

В сряда пак я покани да излязат. Ходиха на кино, посмяха се за филма по пътя към къщи. Той я попита за живота й и се отнесе в собствените си мисли, докато тя му отговаряше.

В събота пак я изведе на вечеря — този път във френски ресторант.

Едуард можеше да бъде търпелив. Една погрешна стъпка, и играта щеше да е дотам.

Дина бе невероятно красива. Всяка вечер тя се гримираше съвсем различно и все пак винаги имаше същото хубаво лице — все едно се срещаше с хиляди различни момичета.

Той почти съжаляваше, че играта наближава края си.

— Изглеждаш щастлива — отбеляза Майк подозрително.

Това не бе тази Дина Кейн, която той познаваше. Като че ли не бе толкова напрегната и се движеше с неизменна усмивка на лицето. Започна да ползва обедните си почивки, седнала на чаша кафе с канела, четейки онези измачкани бележки, които й пращаше гаджето й.

Дори през деня бе започнала да се гримира. Мъжката им клиентела бавно нарастваше. И майките също обичаха да са покрай нея. Сега заведението им не бе просто суперпопулярно, а и изпълнено с ведра атмосфера.

— Щастлива съм.

— Заради новия мъж ли? Кой е този щастливец? — попита Майк.

— Тайна. Мога да ти кажа, но после ще трябва да те убия — засмя се Дина.

След три седмици Едуард пристъпи към действие. Вече се бяха целували, първо по бузата, после устните, после с малко език. Тя беше притеснена, непохватна. Това му харесваше, разсмиваше го. Ами ако бе девствена? Дина Кейн беше трофеят на годината в колекцията му. А ако откъснеше и цветенцето й… Боже, щеше да се наложи да му издигнат паметник.

Направи го както трябва — вечеря в ресторант в центъра, много разговори за семейството. Каза й, че ще му е приятно да се запознае с брат й и майка й. Да бе, как не — Джонсънови си нямаха вземане-даване с подобен род хора. Баща му щеше да се кандидатира за Конгреса следващата година, поддръжниците му непрекъснато нарастваха. Майка му беше от висшето общество и общуваше само с определено съсловие от хора. Тя организираше благотворителни вечери, за да помага на хора като семейство Кейн. При тази мисъл го досмеша.

Едуард Джонсън никога нямаше да се срещне със семейството й.

Дина трябваше да е поласкана, че изобщо получава някакво внимание от него. Тя бе най-сексапилното парче на хоризонта от месеци, секс трофей, а той правеше нещо непознато за него досега — всъщност се стараеше да я обработи.

Той поразпита другите сервитьори, оставяйки по някоя двайсетачка тук-там, и скоро разбра каквото му трябваше да узнае. Дина произхождаше от Тъкахоу, Уестчестър. Била отлична ученичка, нямала гаджета, дъщеря на мъртъв алкохолизиран работник. Майка й се бе чукала наляво-надясно с разни италианчета за известно време. Идеята му се понрави, възбуждаше го да знае, че е открил слабото й място. Хей, тя може и да се правеше на света вода ненапита, но крушата не падаше по-далеч от дървото. Едуард фантазираше как прави секс с Дина, как прониква в нея и си взима заслуженото, след което я предлагаше на приятелите си. Жените като нея и майка й бяха просто проститутки под прикритие. Бакшишите бяха под формата на вечери и цветя, но накрая те служеха за забавление на влиятелните мъже. Едуард Джонсън се смяташе точно за такъв — за влиятелен мъж, излязъл да потренира. Преследването на задръстената сервитьорка просто беше прекалено забавно.

Той се сети за развратната й майка и се усмихна.

— Искам да те запозная със семейството си.

Дина го играеше срамежлива, беше секси.

— А ти може да ме представиш на вашите… бих искала да се запозная със семейство Филдинг.

Тя още не бе разбрала за фалшивото му име. Това му беше хубавото. Той плащаше сметките в ресторантите в брой, винаги носеше пачки с банкноти и си бе купил евтин телефон, който щеше да изхвърли след тази вечер, за да не получава дразнещи обаждания на мобилния си. Веднъж щом преспеше с Дина, момчетата щяха да спрат да ходят в кафенето. В Колумбийския нямаше настанен никакъв Едуард Филдинг, така че нямаше да го открие там. Нямаше да има проблеми.

— Казах на мама за теб снощи. Няма търпение да сготви нещо за теб.

Едуард се изсмя вътрешно. Майка му не бе хващала тиган от нощта на сватбата си. Просто поръчваше менюто на готвача.

Дина се усмихна, успокоена.

— Много ми е приятно, че ме уважаваш по този начин, Едуард.

— Какво му е чудното?

Да я уважава? Това бе най-голямата смешка. Нямаше търпение да се пъхне в стегнатото й малко котенце. Беше време да финализира сделката. Той й отправи ослепителната си усмивка.

— Да празнуваме. Келнер? Може ли бутилка шампанско? „Вьов Клико“ — идеално.

Дина се надяваше, че не изглежда пияна.

Тя рядко пиеше алкохол. Затова след три чаши шампанско започна да залита.

Едуард бе толкова мил… толкова сладък. Плати всичко, разказа й за всичките си неприятности в училище. А сега искаше да я запознае с родителите си.

Връщаха се в апартамента й. Беше й леко, чувстваше се щастлива. Виното се бе вляло в кръвта й, сгрявайки я, отнемайки страховете й.

Дина погледна към Едуард. Той бе висок, с аристократична осанка, строен. Но не чувстваше никакво физическо влечение към него… към неразвитото му тяло. Беше ли нормално? Тя беше ли нормална?

Беше на осемнайсет години. Повечето момичета в училище отдавна бяха правили секс. Може би й беше време и на нея. Тя имаше доверие на Едуард, излизаха от почти месец, по няколко пъти на седмица. Нали така ставаше?

Вероятно винаги беше така. Сигурно девствените момичета не изпитваха желание към мъжа. По телевизията винаги представяха нещата така, все едно мъжете се опитваха да вкарат жените си в леглото. Сякаш сексът бе нещо нежелано от жените. Може би беше нормално и така се плащаше цената.

Дина искаше да е като другите момичета — да има добро момче за приятел.

Едуард спря на вратата й и я прегърна с една ръка. Дина се опита да не се отдръпне, когато той пъхна езика си в устата й.

— Може ли да вляза? — попита той нежно. — Да прекарам нощта при теб?

Тя потръпна и той го прие за страстно желание.

— Добре — отвърна Дина. — Разбира се, Едуард.

— Да. Той беше приятелят й и това бе цената.

Дина лежеше в леглото си, гледаше в тавана и й идваше да се разплаче.

Сексът не й харесваше — не й хареса болката, когато той влезе в нея, не й хареса пълната липса на възбуда, странната му усмивка, докато се движеше върху нея. По бедрата й имаше кръв и мислеше само как да се добере до банята.

— О, страхотно е. Толкова си страстна — пъшкаше над нея Едуард. — Толкова си секси…

— Ммм — успя да измънка Дина.

Просто искаше той да приключи с това.

— Харесва ти, миличка. Харесва ти, нали?

Дина нямаше как да му каже „не“.

Той се клатеше върху нея със странна победоносна усмивка.

— Девствена си… Леле… девствена си… Каква изненада.

Дина изпъшка и го погледна.

— Откъснах ти цветенцето! — изсумтя той, а лицето му се изкриви от странния смях, който нададе.

Той дори не я гледаше, просто се взираше в стената.

— Откъснах ти проклетото цветенце! Бас ловя, че нямаш търпение пак да те изчукам. Господи! Толкова си тясна, мамка му.

Той изпъшка и се ухили.

— Не се тревожи, милинка, ще ти направя страхотна реклама…

Тя се изви, стенейки от болка.

— За какво говориш, по дяволите? Какво имаш предвид?

— Нали всички момичета от покрайнините харесвате това? Също като майка ти, нали? Дето се е чукала наляво-надясно. Да, разтвори си крачетата, милинка.

Дина изпищя, опита се със сила да го избута от себе си. Но той бе напълно отпуснат. Не можеше да го помръдне. Сякаш се опитваше да премести бетонна плоча.

— Майка ми ли? Едуард, какво, по дяволите…?

— Нали се е чукала с разни италианци? След като баща ти е пукнал. Славата й се носи. Градската курва. Тя добре си живее, нали?

Той се тласна в нея.

— Ако се държиш добре с мен и приятелите ми, и ние ще се погрижим за теб…

Едуард изпъшка.

— Дина! Адски секси си.

После изгрухтя, отпусна се и се стовари върху нея.

Дина изстена наскърбена, с насълзени очи.

— Да, хареса ти — отбеляза Едуард и слезе от нея, преди тя да се опита отново да го избута.

— Едуард… — изхлипа тя. — Какво беше това? Какво знаеш за майка ми? Защо говориш за мен по този начин?

Беше й топло, чувстваше се обезводнена, виеше й се свят от виното. Това наистина ли се случваше? Тази ухилена маймуна, която се бе клатила върху нея, той ли беше? Искаше да повърне.

Той извъртя очи.

— Стига приказки. Защо вие момичетата държите толкова на говоренето? Смятам да поспя, става ли?

След секунди той заспа с отворена уста като голяма влажна риба. Дина изпълзя от леглото и се изкъпа в тясната си баня. После се изсуши и се върна под завивките.

Може би беше фригидна. Чувстваше случилото се като нещо ужасно, нередно. Какво правеше той, по дяволите? Това просто мръсни приказки ли бяха? Сякаш се бе превърнал в друг човек — напълно различен и гаден.

Главата на Дина туптеше. Дали си бе въобразила всичко? Дали просто не беше пияна?

Поне… поне имаше приятел, някаква връзка. Щеше да се запознае със семейството на Едуард — беше й обещал, нали? Може би не бе чула правилно. Може би щеше да стане по-добре…

След малко, потънала в срам, чувствайки се отвратителна, мръсна и изтощена, тя се унесе от алкохола в нестабилен сън.

Дина се събуди преди изгрева. Претърколи се в леглото си. После осъзна, че е сама.

Едуард го нямаше.

Цяла сутрин думите му звънтяха в главата й: Откъснах ти цветенцето… Също като майка ти… Градска курва. Дина си повтаряше, че е от махмурлука, че никога не ги е изричал. Но знаеше, че се е случило. И помнеше как тялото й, вече наранено, се бе съпротивлявало, докато той се смееше и се тласкаше в нея.

Тя търсеше оправдания — че е било някаква извратена фантазия, еротични приказки. Той никога не би се държал така, щеше да се обади, да й обясни, да я заведе на обяд с майка си. Всичко щеше да е наред.

Дина чакаше телефонът й да звънне. Но не стана. Това бе странно, но тя си имаше работа… Може би той беше болен. Отиде в кафенето, но никой от приятелите на Едуард не се появи.

Към обяд започна да се тревожи. Обади се на мобилния му.

Няма връзка с този номер. Моля, проверете номера и опитайте отново.

— Здрасти, Дина.

Майк я гледаше.

— Какво правиш? Сметките от снощи трябва да се проверят.

— О, нищо. Извинявай, Майк.

Дина изтича в офиса отзад. Чувстваше се като болна. Опита пак да се обади, пак същото.

Към пет часа разбра, че нещо не е наред. Телефонира в колежа и поиска да я свържат с Едуард Филдинг.

— Нямаме студент с това име.

Дина извади с разтреперани ръце визитната картичка, която й бе дал Едуард.

Написа кратък имейл: Едуард, къде си? Д.

След секунди се върна отговор, че електронният адрес не е валиден.

Тя приключи смяната си във вцепенение. Едуард… или който там беше, бе правил секс с нея и бе изчезнал.

Номерът бе стар като света, а тя се бе проявила като пълна глупачка.

Тъпа сервитьорка. Пачавра. Същата като майка си.

Дина изтича в тоалетната, коленичи и повърна. Някъде другаде той й се присмиваше.

— Мъжки, лъжеш ни като за световно.

Джордж Линдън търсеше начин да си го върне.

— Няма начин да ти е пуснала.

Момчетата се изсмяха. Едуард ги изгледа — Ралф и Чарли, Гидеън и Хоумър, всъщност презираше всички тях. Те бяха подмазвачи, които подкрепяха временния победител в битките за надмощие между него и Джордж.

— Много ясно, че ми пусна. По гръб и с разтворени крака.

Той подсмъркна.

— И малката й черешка си я биваше.

— Дрън-дрън. Никой не е успял да се оправи с тази мацка.

Едуард се подразни. За първи път поставяха уменията му под въпрос. Още като влезе в нея, се отказа от идеята да я предостави на останалите, дърпането и съпротивата й и сълзите в очите й му подсказаха, че няма да му се натиска, както на него му се щеше. Но нямаше значение — беше я изчукал и тъкмо това се броеше. А сега се очакваше да му бъдат признати заслугите, мамка му, а не да слуша тъпотиите на Джордж Линдън.

— Изчуках я.

Джордж повдигна вежди с раздразнение.

— Тогава покажи снимки.

— Боже, човече! Тя лежеше точно до мен.

— И не си щракнал набързо сладкия й задник? Стига, Ед. Откажи се.

Той се зачерви.

— Ще ти докажа, тъпако. Да отидем в кафенето.

Ралф повдигна вежди.

— Мислех, че не може повече да ходим там.

— Само веднъж. Очевидно Джордж има нужда от доказателство. Какво ще ми направят? Ще ме прокълнат, задето сервитьорката си е отворила краката?

— Добре.

Сега и Линдън се бе позачервил.

— Не ти вярвам. Да видим как ще реагира тя.

— Обаче кафе няма да пия.

Едуард бе развеселен, замаян от мисълта, че ще се изперчи.

— На бас, че ще се изплюе вътре.

— Хей, Дина.

Майк пак й опяваше, но тя не възразяваше. От два дни Дина работеше като вцепенена, опитвайки се да проумее случилото се.

Чувстваше се толкова тъпа — толкова употребена, унизена. Едуард Филдинг — или каквото там бе истинското му име — току-що бе преспал с нея и бе изчезнал. След всички подсвирквания, които бе подминала, след всички подвикващи й мъже, това богато хлапе прояви търпение за няколко седмици и тя се бе подлъгала…

Та тя дори не го харесваше. Не го искаше. И до края на живота й това щеше да е историята за нощта, в която е загубила девствеността си…

Също като майка ти. Градска курва.

— Да, Майк?

Тя бършеше плота отзад. Гневът и срамът й трябваше да бъдат насочени нанякъде. Предния ден Дина се бе обадила на хазяина на жилището си и му бе направила оферта, ниска оферта за апартамента си. Той прие… Последния път, когато бе видял мястото, то беше все още само една мръсна дупка.

Тя имаше сключена ипотека. Кредит получи лесно, а и имаше план. Не трябваше потвърждение на доходите й, лихвата бе малко по-висока, но нямаше значение. Хазяинът искаше да приключат сделката този месец и Дина нямаше търпение. Мъничкото й спестявания щяха да послужат за депозит и тя щеше да се е махнала оттам още преди мастилото да е изсъхнало.

Дина не искаше да живее там, където бе влизал Едуард. Не искаше той да я намери. Срамът бе толкова силен, че тя даже не искаше да остава на тази работа повече.

Един ден той можеше да се върне…

Тя търкаше свирепо плота. И точно като си го помисли…

— Гаджето ти е тук — обяви Майк с усмивка.

Дина застина. Остави внимателно парцала.

— Какво?

— Ей там. С приятелите си. Няма ли да идеш да се гримираш?

Тя не обърна внимание на въпроса. Майната му, какво му влизаше в работата?

— Благодаря.

Дина се премести да погледне с разтуптяно сърце. Може би бе сбъркала по отношение на Едуард. Може да е бил пострадал в инцидент, да е бил болен и сега да иска да оправят недоразумението…

Той бе там, в ъгъла, седеше на обичайната си маса с онази група глупаци около него — включително и онзи, който я бе обидил и заради когото Едуард й се бе извинил. Как му беше името…? Джордж Линдън.

Джордж е роден в обор…

Само че сега те седяха заедно и се смееха.

Все едно нищо не се бе случило.

Тя кипна от гняв, толкова силен, толкова парещ, че трябваше да постои минутка, за да се овладее. Зави й се свят.

— Ще им вземеш ли поръчката?

— Разбира се. Само секунда.

Дина взе една кана кафе.

— Това е старо. Вземи прясно.

— Добре си е — отвърна тя и закрачи към масата.

Едуард седеше, гледаше гадно, смееше се и я зяпаше похотливо.

— Здрасти, Дина — обади се той и другите момчета го сбутаха и се изкикотиха под мустак.

— Как я караш?

— Искате ли да поръчате? — попита студено тя.

— Стига де, няма нужда от сцени. Само защото не ти се обадих, след като правихме секс…

Той вдигна рамене и се изсмя.

— Ти беше навита. Откъде можех да знам, че си девствена?

Приятелите му се опулиха, шокирани. Един от тях се изсмя високо, след което комично потупа устата си с ръка. Всички я зяпаха, цялата група, изпиваха я с очи все едно бе гола.

Гневът у нея се нажежи до точката на кипене.

— Хей, някой все пак трябваше да те открехне. Бъди благодарна, че го е направило добро момче като мен.

— Господи, шибано куче такова — възкликна Джордж Линдън с неохотно възхищение.

А после всички се разсмяха — всички колежанчета от Айви лигата се присмиваха на продавачката от кафенето с нейната гимназиална диплома и физиономия на пълна наивница.

Дина се насили да изчака, докато утихнат хихиканията.

— Не се безпокой, Едуард. Знам защо не се обади. Няма нужда да се чувстваш чак толкова неудобно. Чувала съм, че се случва на много момчета. Особено ако са пияни.

— Чакай, какво? — попита Джордж Линдън.

— Нали той е Едуард? Онази фалшива картичка… Добър номер иначе. Как ти е истинското име?

— Едуард Джонсън — изтърси едно от другите момчета.

— Затваряй си плювалника, Ралф — изкряска Едуард.

— Джонсън по име, Джонсън по характер — рече Ралф. — Но ти сигурно си го разбрала, нали, госпожице?

И те всички пак се засмяха.

— Всъщност не съвсем, Ралф. Виждаш ли, Едуард всъщност не можа да го вдигне. Наистина ми стана жал за него, поне отначало — усмихна се ведро Дина. — Отиде да си поплаче в банята, но после му мина.

— Лъжлива кучка! Правихме секс — озъби се Едуард.

— Скъпи, ти не правеше нищо. Виждала съм дори желе, което да е по-твърдо.

Още смях. Сега всички бяха развеселени, гледаха Едуард и се наслаждаваха на мача.

— Отнех девствеността ти. И ти беше курва като всички други — избълва Едуард. — Като майка си.

Дина преглътна омразата си и вместо това се принуди да му отправи съчувствена усмивка.

— Може би следващия път трябва да намалиш водката. Или да вземеш виагра.

— Хей, захарче, опитай с мен — подхвърли й похотливо Джордж Линдън. — Аз няма да те разочаровам като Едуард.

— Има ли проблем?

Майк пристигна и погледна критично Дина. Тези клиенти харчеха пари в заведението му, и то много пари.

— Няма проблеми. Само тайфа богати арогантни копелета с пишки с големината на личинки — отвърна Дина.

Смехът застина.

— Господи! Не можеш да им говориш така — каза Майк.

— Току-що го направих. Отдръпни се, Майк.

Гласът й бе толкова яростен, че той действително се отдръпна.

— Тези момчета просто трябва да се успокоят — добави Дина, вдигна каната с кафе високо и започна да го излива върху тях. Черно, топло, ароматизирано кафе се разливаше върху Едуард, върху Джордж, върху Ралф, съсипвайки дрехите им и цапайки косите им.

— Мамка му!

— Кучка!

— Шибана откачалка!

— Ще те съдя — изсъска Едуард Джонсън. — Това е проклето физическо насилие!

— Уволнена си! — изкрещя Майк след отдалечаващия се гръб на Дина.

Тя вече бе развързала връзките на престилката си и я остави да се плъзне на пода.

— Не — заяви тя, без да се обърне. — Вече напуснах.

Едуард Джонсън скочи на крака, целият измокрен. Приятелите му му се смееха. Той бе подгизнал. Костюмът му бе съсипан. Вместо да празнуват триумфално, всички те бяха бесни. И по-лошо — той изглеждаше като пълен глупак.

Едуард мразеше да го мислят за глупак. Това бе най-големият му страх — да му се подиграват, присмиват. Беше дошъл тук замалко, само за да се позабавлява за сметка на тъпата сервитьорка, а какво бе станало само.

Тя се преобличаше в задната стаичка. Началникът й бе на масата им, опитвайки се да успокои момчетата, предлагайки да поеме разходите за химическо чистене. Ако се стигнеше до публичност, съдебни дела, някоя статийка в „Поуст“ — не искаше да се случи нищо подобно.

Едуард изчака, докато Дина се появи, свалила униформата си, облечена с обикновените си черни панталони и тесен пуловер. Изглеждаше страхотно, както си я спомняше. Той я мразеше.

— Кучка!

Протегна се и сграбчи ръката й.

— Ще си платиш за това. Знам къде живееш.

Дина се отскубна от ръката му.

Едуард я гледаше свирепо.

— Ще те пипна — заплаши я той. — Повярвай ми.

Тя се усмихна — и за първи път тази вечер усмивката стигна до очите й.

— О, не, господин Джонсън, не разбираш. Аз ще те пипна.

[1] Луксозен хранителен магазин в Ню Йорк. — Б.пр. ↑

[2] „Сакс Пето авеню“ е американска верига от луксозни търговски центрове. — Б.пр. ↑

Пета глава

Шелби Джонсън преживяваше чудесна вечер.

Поредицата му от лекции протичаше много добре. Студентите и младите хора ги приемаха възторжено. Той обичаше да говори за фондацията си, благотворителната си работа и за плановете си за щата. За това, какво не се вършеше както трябва в Олбъни и как цялото огромно богатство на Ню Йорк никога не стигаше до най-бедните…

Разбира се, Шелби знаеше всичко за огромните богатства. Благотворителните му фондации бяха с ниско данъчно облагане. Банката „Колдхарбър“, на която той бе президент, се справяше много добре, тя беше частно убежище за богаташите, всички от които го познаваха в обществото. Той имаше прекрасна съпруга, която вдигаше най-грандиозните партита, а на всички тези събития той пристигаше в личната си лимузина с изработени по поръчка регистрационни номера.

Още не бе обявил кандидатурата си за Конгреса. Това щеше да стане следващата седмица.

Честно казано, за партийната машина атаката му бе неочаквана. Той просто бе по-умен от тях — по-умен от цялата сбирщина от устремени към властта щатски сенатори и напористи съдийчета и областни прокурори, които си мислеха, че са се заловили за тлъстия кокал.

Шелби разполагаше с лични средства. Не му се налагаше да ги набира — просто можеше да напише чек.

Имаше успешен бизнес — с рекордна популярност.

А и бе дарявал на другите достатъчно дълго, за да изгради този резервоар от доброжелателство. Хората му дължаха услуги и Шелби идваше да си ги събере.

Тази обиколка беше за загрявка. Нищо не можеше да развълнува сърцата на избирателите, както образованието, особено тук, в Ню Йорк. И Шелби обичаше да получава хвалебствията на студентите и педагозите. Щом той се появеше на подиума в онези общински колежи или младежки центрове, те го аплодираха като някаква рокзвезда. Особено му харесваше, когато децата го питаха за съвет.

И особено ако бяха красиви момичета…

Очите му се плъзнаха към студентката, разположила се на задната седалка на колата му. По дяволите. С какво обожание го гледаше само…

Името й бе Лора… как беше? О, да. Лора Филдинг. Тя бе студентка в Нюйоркския университет и наистина се вълнуваше от политиката му — така да се каже.

Първо, той я бе видял на първия ред в младежкия общински център на Деветдесет и втора улица. Тя му зададе един въпрос, усмихна се и изръкопляска след отговора му, подскачайки нагоре-надолу на мястото си, а стегнатите й малки гърдички подскочиха заедно с нея.

После я видя на едно свободно събитие в центъра „Линкълн“, след което тя го заговори.

— Господин Джонсън… казвам се Лора. Лора Филдинг. Много се възхищавам на политиката ви. Ще се кандидатирате ли? Бих искала да се включа като доброволка в кампанията ви.

— Благодаря…

Той почти не изтърси „миличка“, успя да се спре навреме.

— Как да се вържа с вас?

Тя му подаде телефонен номер, написан на парче хартия. Роклята с дълбоко деколте благоприлично се спускаше под коленете й, но — да му се не види — балконът й си го биваше!

Обади й се същата вечер — нищо специално, само да я чуе. Тя дишаше учестено, изпълнена с възхищение. Каза му, че е страхотен мъж и че иска той да се кандидатира. Искаше да му помогне.

— Как мога да ви послужа? — попита тя.

Шелби я бе поканил на следващото събитие. Момичето помогна в раздаването на програмите. Беше изпълнителна и много дискретна. Освен това бе на абсолютно разположение, що се отнасяше до секса.

— Искам по-зрял мъж — обясни тя. — Някой, който знае какво прави.

— Женен съм — поколеба се той.

Тя се нацупи и изпъчи напред невероятните си гърди.

— Хайде, Шелби, едва ли ще съм първата. Въпреки всичко искам да стигна до края с теб. Чак до Вашингтон.

Той не можа да устои. Не поиска да устои. А сега ето че тя бе с него в лимузината му. Неговата помощница — с прекрасна къса пола, със старомодни чорапи, опънати нагоре по бедрата й, и той успя да зърне проблясването на млечнобялата й плът, която му се струваше като късче от рая.

— Отиваме в хотела — заяви той на шофьора.

— Мили боже!

Той се втренчи в тавана, задъхан.

— Беше фантастично… Невероятно.

Никоя от мимолетните му забежки — имаше една-две такива… с проститутки, стриптийзьорки — не му бе доставяла такова удоволствие. Стегнатото й младо тяло, красивото лице… В слабините му още пулсираха остатъци от страстно желание.

— Трябва пак да го направим.

Той вече мислеше за следващия път, за следващия град от кампанията, за следващия хотел. Шелби се наслаждаваше на фантазиите си. След като победеше в изборите, той щеше да й даде хубава, сигурна работа в някой от офисите си. Нищо прекалено голямо, разбира се, но такова, което щеше да я държи винаги на разположение. Всеки влиятелен мъж трябваше да си има секси любовница. Той си представи Лора Филдинг в копринена блуза, тясна пола, чорапи с ръб. С молив в уста. Или с нещо друго.

— Ще те видя ли другата седмица? В Олбъни?

— О, не мога да дойда до Олбъни.

Тя бе в другия край на стаята и вече се обличаше, навличайки бързо някакви нови дрехи — чифт джинси и пуловер. А не прилепналата червена рокля, която бе носила преди малко. Лора Филдинг бе перфектната дама — правиш секс с нея, а тя веднага след това става и сама си тръгва.

— Заета съм.

— Кога ще те видя?

Шелби се подпря на лакти, загледан след нея.

— Не се тревожи — отвърна Лора, без да го погледне. — Много скоро ще имаш новини от мен.

Жилището на семейство Джонсън тънеше в богаташки лукс.

Викторианският асансьор бе с орехова ламперия. Баните бяха облицовани с мрамор, внос от Италия. Имаше тавански етаж с апартамент за прислужницата и частна градина и библиотека.

То представляваше перфектният декор за богатия политик. Или за будния младеж, който навлизаше в елитното общество — в същото бляскаво бъдеще, на което се бяха наслаждавали майка му и баща му.

Едуард Джонсън обичаше дома си. Особено му харесваше как къщата бе пропита с миризмата на майка му — единствената идеална жена на света. Той бе единственото й дете и Пенелопе Джонсън му угаждаше и го глезеше още от раждането му. Едуард обожаваше да се шляе из будоара й, поглъщайки аромата на пудра и розова вода. Обичаше да я вижда облечена с вечерни рокли, когато го завиваше вечер в леглото му. Харесваше му да я наблюдава, докато тя даваше разпорежданията си на готвача, целуваше баща му по бузата и като цяло се държеше като идеалната съпруга. Едуард обичаше съвършенството, което къщата и майка му олицетворяваха.

Един ден госпожа Едуард Джонсън щеше да е точно копие на свещената му майка. Той я обожаваше и когато приятелите му го наричаха „мамино синче“, Едуард им отвръщаше: „Сто процента!“.

Той седеше на покритата тераса в задния край на спалнята си, хапваше пълнени маслини и отпиваше от студения си чай. Едуард редовно се връщаше у дома за неделния обяд. Това беше страхотното предимство на Колумбийския университет — нямаше нужда да остава в студентския си апартамент повече отколкото му се искаше.

— Скъпи! Обядът е готов! — извика го майка му.

— Идвам! — отвърна той.

Икономът бе приготвил масата им навън, защото майка му предпочиташе да се храни в градината през пролетта. Тя бе изключително горда от този ритуал. Баща му се бе върнал от пътуването си във връзка с изборите и сега тримата щяха да седнат край масата и да си поговорят на чаша, две „Шабли“[1], салата „Уолдорф“ и малко нарязана шунка за мезе.

Шелби Джонсън седеше с брой на „Ню Йорк Таймс“, разтворен пред него на спортната рубрика, когато пристигна Едуард. Жена му се зададе, облечена в светложълта копринена рокля и със самодоволно изражение. Шелби плавно се изкачваше в предизборните анкети и социалното й превъзходство бе почти пълно.

— Вино, сър?

Един прислужник изникна отнякъде, щом Едуард се стовари в стола си.

— Да. Разбира се.

— О, вие сте тук, господин Едуард. Има пакет за вас.

Старата икономка Селина се приближи и му подаде един кафяв плик.

— Какво е това? — попита той.

— Доставиха го преди малко, сър. Има и един за вас, госпожо Джонсън.

— Благодаря, Селина. Това е всичко засега — каза майка му.

— Почакай.

Едуард почувства първи тръпки, на безпокойство.

— Кой ги достави?

— Една млада дама.

Възрастната жена се обърна и си тръгна.

— Чакай! — извика Едуард, започнал внезапно да се поти. — Мамо! Не го отваряй…

Твърде късно. Пени вече бе разкъсала сръчно хартията и докато се взираше ужасена, големите цветни снимки се изсипаха навън — бяха почти двайсет на брой. Те се разпръснаха над масата, падайки навсякъде върху нея, замърсявайки очите му.

Шелби Джонсън — бащата на Едуард.

Шелби Джонсън — съпругът на Пени.

Шелби Джонсън — кандидатът за Конгреса.

Шелби Джонсън, в цялата му достопочтена прелест, нелепо гол, с порозовяло лице и с ерекция. Една млада жена го бе възседнала. Лицето й бе заличено, но действията не подлежаха на оспорване. Шелби Джонсън, с белезници, Шелби Джонсън, с парцал в устата, Шелби Джонсън, ближещ чифт високи токчета.

Пени Джонсън пребледня като платно.

Един от прислужниците се приближи, за да събере снимките.

— Махни се! — излая Едуард. — Остави ги! Остави ни!

— Сър…?

— Веднага!

Последва трополене, щом целият персонал тръгна да се изнизва. Пени Джонсън започна да стене пронизително.

— Аз… не знам… Сигурно са фалшиви…

Шелби мънкаше, почервенял като домат. Прилоша му. Зави му се свят. Той сграбчи масата, надявайки се да не припадне.

— Трябва да си легна — изхленчи той.

Едно малко, изящно сгънато парче хартия за писма изпадна от отвратителния плик и тупна върху каменната настилка на терасата им. Едуард механично го вдигна. Майка му го грабна от ръцете му и го разтвори в треперещите си ръце. После го прочете на глас — най-гадните думи, които Едуард бе чувал някога в живота си:

Тъй като синът ви ме изчука за собствено развлечение, аз изчуках съпруга ви за свое.

Нямаше подпис.

Пени Джонсън изпищя и скъса бележката. Завъртя се към Шелби.

— Проклет негодник!

— Беше грешка…

Но Пени тършуваше през снимките.

— Грешка ли? Грешка? Тези ще отидат в пресата. Ще стана за посмешище!

Шелби я погледна и изстена от ужас. Беше по-лошо, отколкото да го хванат в изневяра. Той изглеждаше нелепо — абсолютно нелепо.

Помисли си за всичките си приятели, които щяха да му се смеят. Шушуканията в клуба. Ироничните погледи в заседателната зала.

— Мога да я намеря, майко… — обади се Едуард. — Ще я пипна…

— Да я пипнеш? Явно вече си я пипал, която и да е тази… Открил си най-долнопробната курва на света.

— Майко!

Майка му се олюляваше. Той се втурна да я подкрепи.

— Няма… да й дам да ни навреди…

— Намери кучката. Името й е Лора Филдинг — каза баща му.

Едуард изстена през бучката, заседнала в гърлото му. Филдинг. Името, което той бе използвал.

— Това не е истинското й име.

— Просто я открий. Какво ще е нужно, за да я купим?

— Не знам — отвърна Едуард.

— Намери я.

Той я търсеше. Търси я в продължение на два дни. Но нея я нямаше, бе изчезнала от хоризонта. Апартаментът бе заключен — препродаден, както го осведоми домоуправителят, два пъти за един месец.

— Тя живееше тук.

Една стотачка го направи малко по-разговорлив.

— Купи апартамента от хазяина. Продаде го след три седмици. Много добра сделка, наистина доста изгодна.

Възхищението му си пролича.

— Не можех да повярвам… Като знам каква дупка беше преди нея. Това хлапе ще се прочуе.

Да — като я пратят в затвора. За изнудване.

Той се обади в кафенето, но тя не се бе връщала там, след като я бяха уволнили. Не бе оставила телефон за връзка. И тогава, на четвъртия ден, на Едуард му хрумна умна идея.

Той включи стария си мобилен телефон — евтиния апарат, който бе купил, за да съблазни Дина Кейн.

Почти веднага получи съобщението. То го чакаше.

Липсвам ли ти? Може да се обадиш.

Той набра номера и остави съобщение. След час тя му звънна.

— Шибана кучка!

— Как си, Едуард? Не ми казвай, че вече не ти е забавна малката ни авантюра. Мислех, че на теб и приятелчетата ти ви беше доста смешно?

— Какво искаш? Пари ли? Нали това искат курвите?

Гласът му бе изпълнен с яростно презрение и омраза.

— Колко ще са нужни?

Семейството на Едуард вече бе съсипано. Майка му поиска развод и се заключи в стаята си, където пиеше и хвърляше предмети. Баща му се бе изнесъл в хотел „Пиер“. Той искаше кошмарът да приключи, но снимките се бяха запечатали в мозъка му. Обвиняваше баща си, Шелби обвиняваше него, а Пени се давеше във водка.

— Мислиш, че ще ти искам пари ли?

— Не искаме снимките да се появят в пресата.

— И? — отвърна хладно тя.

— Колко? — Кажи някаква цифра. А аз ще те преследвам докрай. Каквото и да ми коства.

— Аз не съм изнудвачка, Едуард. Това е престъпление.

Той захапа устни, беше се надявал да иде в полицията.

Баща му имаше много контакти там.

— Ако изпратя снимките в пресата, съм в правото си — знаеш за Първата поправка и тъй нататък.

— Какво искаш?

— Нищо. Но с удоволствие ще ти дам съвет. Ако аз бях на мястото на баща ти, бих оттеглила кандидатурата си, а ако бях на теб, щях да напусна колежа. Не е честно ти да учиш, докато момичета като мен нямат тази възможност.

— Да напусна колежа?

Тогава щеше да е едно нищо — богаташче с попечителски фонд, негодно за никаква работа.

— Изборът, разбира се, си е твой, но нима майка ти няма нужда от теб?

„Мразя те!“ — помисли си той.

— Изнудваш ме.

— Хей, можеш да пренебрегнеш съвета ми, Едуард Джонсън. Действията ти няма да повлияят на това, как ще използвам снимките — или как няма да ги използвам. Искам от теб само да се махнеш от живота ми. Схвана ли?

Тя бе прекалено умна, за да падне в капана му. Той я мразеше.

— Използва баща ми като играчка.

— Играчка ли? Както ти използва мен? И още колко момичета?

Гласът на Дина бе леденостуден.

— Майка ми играчка ли беше, когато отиде да ровиш за информация за миналото ми само за да ме унижиш в леглото? Ти нарече майка ми градска курва. Е, какво да кажем тогава за баща ти? Май имаме нещо общо, не мислиш ли? — Тя се засмя и той потръпна, като долови ненавистта й.

— Преживей го, Едуард. Стани доброволец в някой приют за бездомни. Нали се сещаш — направи нещо полезно. Сбогом.

И тя затвори.

Едуард Джонсън гледа дълго време в телефона си.

После проведе два телефонни разговора. В края на деня Шелби Джонсън вече не бе кандидат за Конгреса, а Едуард Джонсън бе напуснал колежа. Не звънна на Дина Кейн, за да й го съобщи.

Той знаеше, че тя сама ще го разбере.

— Смотан сополанко такъв — избухна Шелби Джонсън.

Той се взираше в сина си, седнал на дивана в стерилния му хотелски апартамент. Зад него по телевизионния новинарски канал показваха лицето му. Неговото проклето лице — но изражението му не бе на триумф, каквото се очакваше да е след изборите, а мрачно като на заподозрян престъпник.

Шелби Джонсън се оттегля от надпреварата за Конгреса. Шокиращо оттегляне на Шелби Джонсън. Джонсън напуска семейството си…

Заглавията преминаваха през екрана като мръсна лента под красивите невъзмутими физиономии на телевизионните говорители, които обсъждаха него и семейството му. Бракът му. Позорът му.

— Не знам точно какво се е случило, Джоан, но само можем да предполагаме, че навярно се касае за извънбрачна афера. Все пак господин Джонсън напусна семейния си дом миналата вечер.

— Съпругата му напусна къщата си за кратко тази сутрин и бе видяна без венчалната си халка.

— Предполагаемата афера на Шелби Джонсън би се отразила много неприятно на демократите, а е известно, че работодателите му от банка „Колдхарбър“ са изключително предпазливи с имиджа си в обществото…

Шелби искаше да го изключи, но не можеше. Те говореха за него и той бе любопитен да наблюдава собствената си катастрофа.

— Не обвинявай мен, тате. Аз не съм женен.

Шелби направи гримаса. Пенелопе бе извън контрол, само му крещеше. Тя не желаеше да го приеме обратно вкъщи, а и той не искаше да се прибира. Изглеждаше му невъзможно да се покаже пред света. Демократите го притискаха да свика пресконференция. Пресконференция!

Мисълта за тези снимки — на които той бе заснет легнал на леглото, вързан, с разтворени крака, унизен… Господи. Идеше му да се самоубие, само че нямаше смелост да го направи.

— Но ти си я провокирал, нали?

— Не ми приличаше на такава откачена маниачка.

Едуард разхлаби яката си.

— Ти си си виновен. Дал си й материал, дал си й да направи онези снимки. Пусна се на първата фуста, която ти налетя… Унизи мама…

— Не ми се прави на голям моралист, ако обичаш.

Гневът го изпълни — към момичето, към Едуард, към крещящата му пияна жена, към самия себе си. Какво толкова? И други мъже са били с проститутки, дори влиятелни мъже — най-вече влиятелни мъже. Но те бяха внимавали. А той не бе внимавал. Всичко бе свършило. „Загубих всичко, за което съм се трепал досега.“

Избърса с една салфетка изпотеното си чело. Снимките пак се появиха в съзнанието му, все едно вече бяха поместени на първа страница на „Поуст“. — Ти си един самодоволен малък мухльо, Едуард. Не си пипвал работа през живота си. Вината е моя, дадох ти прекалено много. Трябваше това лято да работиш, а не да гониш пачаврите по шибаните кафенета. Оценките ти и преди тази история бяха потресаващи.

Шелби се сети за ужасното телефонно обаждане, по-лошо и от безумния вой на жена му, от Конрад Питърсън, председател на „Колдхарбър“.

— Не мислим, че е нужно да си подаваш оставката. Просто се пенсионирай, Шелби. По-добре е така, не смяташ ли? Много клиенти искат дискретност тези дни, не скандал, нищо, което да привлича вниманието към банката… Ти сам ми го каза: другите искат публичност, а „Колдхарбър“ бяга от нея.

Нямаше много какво да каже. Първо, вероятно трябваше да се обади на адвокатите си. Не можеха да го уволнят заради афера. В договора му нямаше застъпена никаква морална клауза.

Но, каквото и да мислеше той, отвратителните снимки… ако бъдеха пуснати в пресата, ако ги видеха всички в службата, предизвиквайки подигравките им, можеха да го обвинят в компрометиране на репутацията на банката.

Господи. Той не знаеше какво да направи. В момента Шелби мразеше целия свят и най-вече некадърния си син. Едуард му докара това до главата.

— Какво ще правиш? — попита Едуард.

— Да правя? Какво, по дяволите, мога да направя?

Шелби закрачи напред-назад.

— Ще се пенсионирам, предполагам. Ще подготвя документите за развода с майка ти.

— Развод? Трябва да се бориш да си я върнеш!

Шелби се завъртя към сина си.

— Така ли? Нима тя остана до мен след една-единствена проклета грешка? Тя ме изхвърли! Не. Знаеш ли какво, Едуард? Не мисля, че дължа нещо на когото и да е от вас двамата.

Той си представи Дина Кейн, сега вече знаеше истинското й име, стегнатото й младо тяло, изваяно до съвършенство. В сравнение с ултраслабата, подобна на оса и засегната от менопаузата фигура на… Боже, защо му беше изобщо да си я връща? Загубата на парите, положението, на политическите му мечти — всичко това бе достатъчно лошо. Нямаше да търпи и да се извинява с месеци на Пени само за да му позволят да се върне в онова стерилно легло.

— Историята ще се разчуе, татко.

— Няма да стане достатъчно скоро. Тя кога ще пусне проклетите снимки?

Едуард прокара ръце през косата си.

— Не знам. Може би утре, може би никога, ако й дадем каквото иска — аз да напусна училище, а ти — надпреварата за Конгреса.

— Дано час по-скоро да се приключи с това. Не иска ли пари?

Той поклати глава.

— Предложих й.

Шелби се замисли. Все още не бе загубил всичко. Щеше да даде къщата на Пени, да вземе повечето от парите в брой. Тя би могла да живее от неотменяемия доверителен фонд. Той можеше да предложи сделка и на „Колдхарбър“ — тихо напускане срещу още няколко милиона отгоре на пенсионния му фонд.

Беше възможно да изчезне, без да му се налага да прибягва до самоубийство. Флорида — там бе слънчево цяла година и имаше много малко банкери. Той винаги съветваше клиентите си от средната класа да си купуват имоти там. Според приетия закон „Хоумстед“ основната ти резиденция не може да бъде пипната, дори ако фалираш и ако тя представлява дворец на шест акра земя с басейн.

Освен това там никой не го познаваше. В настоящия му свят Флорида бе извън класациите. Според социалните регистри предпочитаното зимно убежище беше Калифорния — нещо шикозно в Малибу. Той се виждаше как би могъл да живее нашироко само с половината от парите си, всъщност да си живее по-добре — разведен, както си му е редът — с басейн, малко добра терапия, няколко зрели жени за приятелки. И без никакви скапани снимки. Това беше маршрут за бягство, свеж старт на почти шейсетгодишна възраст.

Защо не, по дяволите? Нека Едуард сам да се оправя. Нямаше да има семейна фирма. Нямаше да има подаяния. Пени щеше да получи къщата и всичко необходимо за нуждите си.

Шелби взе решение. Щеше да остави всички да го одумват и да се възмущават, а той щеше да се махне — по един изпълнен с пари и слънце начин.

— На онези снимки съм аз. С брака ни е приключено, Едуард. Ще трябва сам да си стъпиш на краката. Довечера ще се обадя на майка ти — или поне на адвокатите й — и ще предложа бързо уреждане на нещата.

— Но къде ще отидеш? — изскимтя Едуард. — Какво ще стане с мен?

— Ти си пълнолетен. Сам ще си взимаш решенията — отвърна той.

Боже, как бе отгледал това сополиво мекотело, което дори сега просеше протегнатата му ръка?

— Трябваше да помислиш за това, преди да зарежеш онази лудата. Напускам щата. Извън Ню Йорк никой не ме познава. Ще се пенсионирам и ще замина за Флорида. И ще открия себе си, на спокойствие.

Изложено по този начин, направо си звучеше възвишено… За момент настроението му малко се разведри. Може пък в края на краищата малката уличница да му бе направила услуга.

Дина Кейн се подсмихна на себе си. Снимките вече бяха изтрити от флашкартата, а фотоапаратът бе захвърлен от колата някъде по магистралата за Ню Джърси. Беше си купила телефон с предплатена карта и се обади на Едуард от него — той отиде на боклука две минути след разговора им.

Сега вече това може би бе краят. Сега най-после тя щеше да намери покой.

Сексът с Шелби бе отвратителен. Но във всяка секунда Дина си припомняше ухилената подигравателна физиономия на сина му, начина, по който бе заплашил, че ще я предаде на приятелите си да й се изредят, сякаш бе парче месо, как нарече майка й — „градската курва“, превърна секса в изнасилване, не реагирайки на опитите й да го отблъсне. Едуард Джонсън — привилегирован хлапак, с нищо по-различен от всички останали, които я бяха гледали похотливо, бяха точили лиги по нея или я бяха тормозили — като охранителите, които я бяха опипали в дома на Дон Анджело, като шефа й, който позволи да бъде обиждана, стига клиентите да са доволни.

Дина вече не вярваше в любовта. Отмъщението бе много по-достижима цел. Нямаше да прати снимките никъде. Просто щеше да ги остави да се потят в неведение, нека всички се потяха — измамникът Шелби, Пени, която бе отгледала свиня за син, и най-вече Едуард, който я бе превърнал в посмешище.

Просто искам да сме квит.

Шелби щеше да се разведе — с политическите му мечти бе свършено. Тя не искаше такъв богат арогантен кучи син като него да се доближава до властта.

Пени Джонсън… Дина вдигна рамене. Жена, която бе свързана с тези тъпанари, не бе неин проблем. Съществуваха безброй добри бракоразводни адвокати… А и бездруго на нея щеше да й е много по-добре да се махне от този фалшив брак.

И Едуард — арогантното колежанче, което я бе употребило, докато тя се бъхтеше, за да си плати наема. Щом нямаше да има образование за Дина, нямаше да има такова и за него.

Едуард Джонсън я бе прекарал. Сега тя му го върна. Беше време да продължи напред, да остави това зад гърба си.

И Дина наистина смяташе, че ще е толкова лесно.

[1] Марка френско сухо бяло нино от района Шабли в Бургундия. — Б.пр. ↑

Шеста глава

Дина искаше ново начало. С печалбата от продажбата на студиото си тя успя да задели малка сума пари и да внесе депозит за едностаен апартамент. Жилището се намираше на изток от Пето авеню, но беше прилично. На Дина й харесваше кварталът, все още обитаван от артисти, певци, обеднели кинорежисьори на мрачни документални филми. „Уест Вилидж“ беше много по-скъп квартал, където живееха банкери и кинозвезди. Но и „Ийст Вилидж“ имаше своите бутици, ресторанти с близкоизточна кухня и книжарници.

Тези неща допадаха на модния вкус на Дина. Всичко бе обещаващо — както тя искаше да бъде.

Едностайният й апартамент бе поредната дупка, плачеща за основен ремонт. Щеше да добави вътре платформа за второ ниво — таваните бяха високи — и да продаде апартамента след шест месеца на цената на жилище на две нива. Ако продължаваше с тези замени, щеше да изкара пари, истински пари, докато навърши двайсет и една.

Разбира се, нямаше да е лошо да си намери работа.

Повече никакво кафе — бе приключила с обслужването на маси.

Мислеше за мода, но гладуващите новоизлюпени дизайнери не можеха да й платят нищо, а лъскавите списания бяха пълни с неплатени стажанти, чиито бащи идваха от същата социална сцена като Шелби Джонсън. Дина експериментира с фотография, но нямаше талант.

Реши да опита в Нюйоркската обществена библиотека. Нямаше полза да се мъчи да се издигне с нископлатена работа; тя имаше нужда от квалификация — от удостоверение за някакви умения. Знаеше, че я бива в инвестирането в имоти и тъй като имаше подходящи курсове за посредници в областта на покупко-продажбата на недвижими имоти, Дина се записа.

Спестяванията й нямаше да й стигнат задълго. Щеше да й се наложи да работи, за да плаща за обучението си, но искаше по-добра работа от тази на сервитьорка. Може би нещо като секретарка… Поне можеше да пише на машина…

Аптека „Грийн“ бе своеобразен тип магазин — такъв, който имаше успех в „Ийст Вилидж“. Той бе достатъчно малък, за да не трупа големи сметки, а и правеше доставки по домовете.

Дина Кейн се вместваше идеално в него.

— Харесва ли ти тази марка?

Дина вдигна поглед към Хектор Грийн — възрастния мъж с немски акцент, който бе собственикът на аптеката.

— Много — отвърна тя искрено, като завъртя в ръцете си тубичката с подхранващ крем. Беше доставен директно от Мъртво море, Йордания.

Малкото магазинче бе привлякло погледа й, докато се разхождаше веднъж. Дина се изкуши и влезе, за да се разсее от търсенето на работа. Това не беше обичайната аптека. Тук не изпълняваха рецепти и не продаваха козметика „Мейбълийн“. Рафтовете, които бяха в пълен безпорядък, бяха нагъчкани с вносни артикули — парфюм от Париж в прашни стъклени шишенца, английски ръчно изработени сапуни, розово масло от Египет. Влизаха предимно хипстъри и възрастни дами, облечени в коприна, купувайки най-вече заради опаковките, само за престиж. Но Дина опита от всички продукти.

Чувстваше се като в рая, застанала пред античните огледала със златни рамки, докато си слагаше от кремовете, меките сенки за очи, бронзовите червила. Чувстваше се като в пещерата на Аладин. Не можеше да си позволи повечето неща, но понякога си правеше подаръци. А Хектор й даваше препоръките си.

— Опитай това.

Той й подаде едно обикновено изглеждащо керамично бурканче.

— Твърд парфюм от Иран. Бял мускус — с много наситен аромат.

Дина мацна малко на пръста си и бе отнесена в друг свят.

— Не пипай този крем — предупреди я той за една красиво гравирана кутийка от Париж. — Той е против бръчки; киселините му ще раздразнят кожата ти. Имаш нужда само от това.

Тя пое последното му предложение, оглеждайки го със съмнение. Беше някаква евтино изглеждаше пластмасова тубичка от Австрия.

— Какво е?

— Основа. Щом нанесеш няколко капки, остава така с дни.

И той винаги беше прав.

Дина често посещаваше магазина, пилеейки там много повече време, отколкото пари, но Хектор, изглежда, нямаше нищо против. Тя имаше съвършено лице и козметиката й стоеше чудесно — дори странните, нестандартни цветове. Тя бе една млада красавица, обичаща да експериментира.

— Трябва ми коректор. Спешно — изрева едно момиче.

Дина веднага забеляза красивите й черти. Момичето имаше смолисточерна коса, пусната, леко рошава, семпло изглеждащи скъпи дрехи и отличителен римски нос, който придаваше характер на лицето й. Но зениците й бяха свити, кожата й бе захабена и на петна, а зъбите й — пожълтели. Зачервените й очи спомагаха за ужасния й вид. Момичето имаше пари, но как само се бе занемарила.

Дина веднага я прецени — нещастна дъщеря на някой от онези богаташи от „Уест Вилидж“; вероятно ходеше на психотерапевт няколко пъти на седмица, наследница на солидно богатство, нещастна, самолекуваща се с алкохол и трева. Хубава, млада, любителка на нощния живот…

— Не ти трябва коректор — заяви Хектор и я изгледа сякаш бе луда. — Трябва да се наспиш.

— Да, благодаря, деденце — сопна му се тя.

— Всъщност може да пробваш това — изключителен продукт от Милано.

Дина се приближи напред, просто не можа да понесе оскърбения вид на Хектор.

— Комбинация от стягащи и изсветляващи компоненти. Нанася се по малко на бузите и шията и ще изглеждаш така, сякаш всекидневно си на сок от моркови и здрав сън.

Момичето се изсмя.

— Да бе!

— Сериозно. Сън в шишенце.

Дина го поднесе към нея. Кремът бе чудесен, Хектор й го бе посочил, след като бе учила цяла нощ, а трябваше да изглежда свежа за едно интервю за работа на сутринта.

Струваше двайсет и три долара.

— Обаче е малко скъпичък. Не знам дали ще можеш да си го позволиш.

Хектор отвори уста, но зелените очи на Дина го предупредиха да замълчи.

— Колко е? — попита лакомо момичето, взирайки се в тубичката.

— Сто двайсет и три долара — отвърна хладнокръвно Дина.

— Колко? Глупости.

— Хей… — Дина сви рамене. — Това не е проста аптека. Разбирам, че сигурно искаш да отидеш до „Авеню А“. Там на ъгъла има един магазин, който продава продукти на „Ревлон“. Те предлагат най-добрия стик коректор за под очите.

Тя се обърна да остави тубичката обратно на рафта.

— Не. Почакай. Мога да си го позволя.

Момичето се колебаеше, Дина го виждаше. Дори за привилегированите хлапета сумата от над сто долара си бе големичка за джобните, с които разполагаха.

— Може ли да пробвам мостра?

— Нямаме мостри. Ти ще си решиш, но това ще ти се отрази страхотно. Аз самата го използвам. Имаме подобен тип кожа.

Момичето огледа Дина с преценяващ поглед. Непознатата изглеждаше малко по-голяма, но кожата й все пак бе разкошна и блестеше със съвършенството на младостта и чистия начин на живот. А Дина Кейн бе олицетворение на красотата. Тя беше това, което всички искаха да бъдат.

— По дяволите. Ще го взема.

Без повече въпроси Дина се премести зад щанда.

— Сто и петдесет долара, моля.

— Мисля, че казахте сто двайсет и три!

— С данъка — отвърна Дина. — И транспортните такси.

Момичето покорно извади банкнотите от чантата си и Дина й подаде скъпоценния крем.

— Това чудо е наистина уникално. Не е като обещанията по списанията. Наистина действа.

— За колко време? — попита с подозрение момичето.

Сега, след като се бе разделила с парите си, тя се колебаеше все едно можеше да поиска да й ги върнат.

— За два, може би три часа. Стяга и избистря тена — колкото да прикрие махмурлука — усмихна се Дина. — Нищо не трае по-дълго все пак. Кожата е най-големият орган на тялото, не може да се промени от използвани външно кремове. Има само временни стягащи ефекти. В този има и светлоотразяващи пигменти и слънцезащитен екран. Много ще ви хареса.

Тя поздравяваше момичето сякаш току-що бе спечелило от лотарията.

— Добре! Супер. Благодаря.

— Пак заповядайте. И да кажете как ви е подействал. Другаде никъде не се доставя — добави ведро Дина.

Момичето помаха с ръка на излизане.

— Мили боже — издиша Хектор. — Дина, какво направи, по дяволите?

— Продадох й го — ухили му се Дина. — Тя бе ужасно груба. Освен това смятам, че за това качество цената му е ниска. А на нея ще й пасне перфектно и тя ще е доволна. Нали не възразяваш, Хектор?

Тя се засмя и му подаде банкнотите. В ръцете й имаше седем двайсетачки и една банкнота от десет долара.

— He. He възразявам.

Той сковано взе парите.

— Благодаря.

— Трябва да тръгвам. Имам още едно интервю в една секретарска агенция. В центъра.

Дина изглеждаше изпълнена с надежда.

— Разбира се, ако искаш да ми дадеш някакви безплатни мостри…

— Не. Не искам да ти давам безплатни мостри. Искам да ти дам работа.

Тя не се интересуваше от подреждане на рафтове — даде му ясно да се разбере. И той също бе толкова ясен. Искаше нея.

— Leibchen[1], знам кое е ефикасно.

Хектор я настани отзад в малкия си офис. Той беше тесен, а бюрото бе отрупано с купчини документи и книги.

— Аз съм химик изследовател. На младини съм учил дерматология.

— Тогава… не се обиждай, но как така сега си продавач на козметика?

— Жена ми обожаваше козметиката. Подкачах я заради огромното количество шишенца и нещата, които слагаше на кожата си. Понякога смесвах разни съставки специално за нея.

Той въздъхна.

— Може би се захванах с тази работа, за да остана по-близо до нея.

— Да останеш по-близо?

— Тя почина — в катастрофа, заедно с малката ни дъщеричка.

Той погледна Дина право в очите.

— Знаеш, понякога казват, че от разбито сърце се умира, но това е лъжа. То продължава да тупка. А на сметките не им пука. Исках да умра.

— Но не си мислил за…

— Самоубийство?

Усмивката не стигна до очите му.

— Обмислях и този вариант. Но майка ми бе жива. Не можех да я оставя да претърпи същата загуба — мъртво дете. А след като тя умря, вече нямах смелост да го сторя.

— Не се иска смелост да се самоубиеш, Хектор.

На Дина й прилоша.

— Така ли? Понякога се чудя.

Слабото му тяло потръпна сякаш искаше да се отърси от нещо.

— При всички случаи сметките продължиха да пристигат. Просто исках да заживея тихо и кротко. Така че вече не правя кремове, но ги продавам. Не много успешно, но все пак ги продавам.

Дина погледна към магазина, към бъркотията по рафтовете.

— Имаш ли печалба?

— Всяка година.

Той вдигна дланите си.

— Защото купувам продукти, които имат ефект. Това е голямата тайна. Не исках да работя усилено. А само да оцелявам.

Тя прехапа устни.

— Изкарваш пари въпреки всичко. Защото козметиката ти действа.

— Гледам какви са съставките — изтъкна отново той, сякаш тя не бе разбрала.

— Химик съм.

— Какво се е променило тогава?

— Дина Кейн… Leibchen — повтори той топло. — Аз съм на шейсет и девет години. Сега ми се иска да направя малко пари, може би да спра да работя и пак да си живея тихо и кротко. Докато бог ме изпрати при моята Хелга.

Той повдигна вежди.

— Това прекалено отвратително ли ти звучи?

Тя поклати глава.

— На мен ми остава още доста живот, Хектор. Наистина продуктите ти са страхотни. Осъзнаваш ли, че магазинът ти е в окаяно състояние?

Той вдигна рамене.

— Ще можеш да го оправиш, нали?

— Да — кимна Дина. — Искам да ми даваш четирийсет процента от допълнителните средства, изкарани върху печалбата ти от миналата година. Ще съм ти младши съдружник, но съдружник.

— Искаш ли договор?

Тя грабна лист хартия, някаква рецепта от швейцарски завод, и написа нещо на гърба.

— Ето. Подпиши се и сложи датата.

Той го направи.

— Чудесно — каза Дина и я обзе прилив на радост. Току-що се бе случило нещо удивително. По-добро от секретарска служба, по-хубаво от работа като помощник в адвокатска кантора. Тя огледа прашния магазин, тези обикновено изглеждащи тубички — сякаш бе родена да работи на това място.

Дина си тръгна от офиса с ключ. И когато Хектор пристигна в осем и половина на следващата сутрин, намери мястото преобразено.

— Аз… не разбирам.

Той се огледа.

— Къде е всичко?

Дина се усмихна.

— Тук съм още от пет часа. Не се безпокой.

Рафтовете вече не бяха в безпорядък. Половината му продукти бяха махнати оттам и прибрани в кашони в задния офис. Останалите бяха спретнато подредени по рафтовете. Дина бе закачила квадратни картонени табелки, надписани на ръка с молив: ОЧИ — ДНЕВНИ КРЕМОВЕ — НОЩНИ КРЕМОВЕ — РЪЦЕ — ПУДРА — РУЖ, и така нататък. Под специфични продукти тя бе добавила кратки описания, подобно на винар от висока класа.

От Египет — ухае секси дни наред.

От Финландия — най-добрият европейски слънцезащитен крем за безкрайните летни дни.

Спирала, която никога не се лющи — със синтетични протеини, които разделят миглите.

Опитайте това, когато сте болни — по-добро е от масаж.

Дина бе монтирала малки лампи от „Икеа“, които осветяваха рафтовете. По дървесината не се виждаше прах, подът бе изметен, офисът — почистен с прахосмукачка, рафтовете бяха изчистени от праха. На щанда имаше само каса и малък черен апарат.

— Какво е това? — попита Хектор.

Дина се усмихна.

— Вече приемаме кредитни карти. Добре дошъл в модерния свят, партньоре.

Хектор Грийн не можеше да повярва на късмета си.

Отначало го смути начинът, по който бе отстранен и функциите му бяха почти напълно иззети. Момичето премина през магазина му като миниторнадо, все едно бе наел шест служителки като нея. Първият ден беше само началото. Когато клиентите идваха и се възхищаваха на промените, Дина ги нападаше като оса на пикник. Притежаваше тази уникална способност да чете хората — стоеше настрана, когато някоя жена искаше само да разгледа, или отиваше право при друга, която изглеждаше сякаш иска да купи нещо. И никога не питаше просто „Мога ли да ви помогна?“.

Дина Кейн не питаше жените какво желаят. Направо им го казваше.

— Това червило ще пасне идеално на тена ви.

— Тази пудра е чудесна. Мислили ли сте за крем за ръце? Този тук съдържа възможно най-натуралния автобронзант на пазара в момента. Толкова лек, че едва се забелязва.

Желаете ли нещо и за шията? Този продукт ще стегне кожата и защитава областта на деколтето.

— Не използвайте този овлажнител под очите — там кожата е друга. Опитайте този крем.

— Този швейцарски шампоан наслагва сребристи тонове в косата ви и така неутрализира жълтеникавите оттенъци.

И те се вслушваха в съветите й — всички се вслушваха. За една седмица мълвата се разнесе. Дамите се връщаха с приятелки. На рафтовете му имаше по-малко стоки, а той продаваше двойно повече отпреди.

За първи път от години Хектор Грийн изпита непознато чувство — вълнение. Не можа да се сдържи. Тясното му магазинче се бе изпълнило с клиенти. Продавачи, които бяха дошли да огледат, избираха продукти, купуваха ги, връщаха се за още. Той започна да вижда в касата реални пари. Плащаше наема си по-рано в месеца. Вече не му се налагаше да стои наоколо, можеше да се оттегли в офиса си и да се оправя със счетоводните сметки, да поръчва стока. Първо неохотно, а после по-уверено, той започна да си тръгва от магазина в седем вечерта. После в шест. Взе да спи по-добре, да се буди по-рано.

Дина правеше нещата лесни. Дина правеше нещата интересни.

— Всичко е продадено.

Тя влетя в задната стая.

— Трябва ми нова стока.

— Аз… още не съм поръчал новите продукти.

Хектор бе смутен, обикновено бяха нужни месеци, докато се продадяха поръчките му. А сега петте бледорозови червила се бяха изчерпали за два дни. Не бе подготвен за такива продажби.

— Не се шашкай. Ето ти списък.

Дина му подаде лист хартия с прегледно напечатани номера на поръчките.

— Просто ще сложим останалите неща по рафтовете. Следващия път ще ни е нужно по-голямо количество.

— Добре.

На другата седмица тя влезе в офиса.

— Ще похарча малко пари. Около четири хиляди долара.

Хектор не бе харчил толкова много през живота си.

— За какво?

— Компютър, принтер, някаква професионална счетоводна програма.

Дина изглеждаше толкова уверена, че той въобще не си и помисли да спори с нея.

— Добре.

— Да направим списък с най-добрите ни клиенти — предложи Дина. — Вече съм го съставила в по-голямата му част. Може ли да ти го покажа?

Звучеше самоуверена и бе точно такава. От три години живееше в града и вече чувстваше, че Тъкахоу е останал в друг свят.

Нямаше колеж за Дина, само робски изнурителен труд. Може и да бе станала жертва на насилие и унижение в ръцете на Едуард Джонсън, но му го бе върнала. Както и на баща му. А работата, която вършеше сега в аптека „Грийн“, бе много по-близо до мечтите й. Дина Кейн преминаваше през обучение по бизнесадминистрация — не в класната стая, а направо на работното поле, като изстреля към успеха този стар ръждясал бизнес. Като го автоматизира и го накара да заработи.

Хектор погледна към младото момиче. Той бе на шейсет и три години, а тя — на двайсет, и понякога се чудеше кой е възрастният и кой е младият в тяхната връзка.

— Трябва да си наясно как става, в случай че се наложи ти да го правиш. Ако мен ме няма.

Той почувства как го обзема паника.

— Какво имаш предвид, ако те няма? Защо да те няма?

— Нали се сещаш — отвърна Дина. — Ако си взема почивен ден.

— Почивен ден? — повтори бавно той.

Тя се усмихна.

— Хората понякога си взимат отпуск и ходят на почивка.

Другите хора, искаше му се да й каже, а не ти.

Дина Кейн беше машина. Работеше шест дни в седмицата, вероятно прекарваше цялата си неделя в спане. Никога не я чу да говори за мъже, не я видя с приятелка. Това бе една от причините, поради която харесваше момичето. Тя бе точно като него.

— Затова нека ти покажа — обясни тя. — Тук са имената, с някои записки. Свързани са с кредитните карти. Когато те прекарат картата си, това ще ти изскочи на екрана. Абигейл Адамс — тя е първа в списъка. Похарчва около триста на месец. Възраст — четирийсет и няколко. Най-добрите продукти за нея — овлажнители, стягащи кремове, крем за ръце от Мъртво море. Цветове — обича да купува в розовата гама, да се насочва към розови гланцове — изглеждат по-добре на кожата й и ще й докарат повече комплименти. Обича парфюми с по-натурален аромат. Последното, което е купила — четки с естествени влакна от Япония.

— Леле.

Той не знаеше какво друго да каже.

— Виж!

Дина скочи от стола си и разигра малка пантомима.

— Аби! Колко се радвам да те видя. Харесаха ли ти четките? Те задържат пудрата много по-добре от изкуствените, нали? О, Дина каза, ако се отбиеш, да ти покажа новите гланцове за устни от Португалия. Една малка фирма в Лисабон ги изработва ръчно. Тя смята, че чудесните розовозлатисти цветове ще подхождат на външността ти. Обаче сме поръчали само няколко.

Той се разсмя.

— Направо и на мен ми се прииска да си купя розово червило.

— Става въпрос за това да ги опознаеш, за да усетят лично отношение — усмихна се Дина гордо и менторът й почувства щастието, пламъка на постижението, които се излъчваха от нея. По дяволите, само да можеше да бутилира този поглед, щеше да направи състояние.

— Веднъж ми каза, че магазинът ти работи, защото продуктите работят? — продължи тя.

Той кимна.

— Разбира се.

— С този списък отиваме с една стъпка по-далеч — кои продукти действат най-добре на кои жени. Красотата е индивидуална, красотата е уникална. Затова, когато усетят, че ги познаваш, те се връщат.

Боже мой, помисли си Хектор. Тя наистина е един малък гений.

— Сестричке! — възкликна Джони. — Много се радвам да те видя!

— И аз, Джони.

Тя се хвърли в прегръдките му.

— И теб, Брад. Как я караш?

— Добре съм.

Брад се приближи и свенливо се здрависа с нея. Джони прегърна с една ръка Брад и го целуна по устните.

— Съжалявам. Малко е развълнуван от срещата с роднините ми.

Дина се усмихна на приятеля на брат си.

— Каза ли вече на мама?

Лек хлад се спусна през масата. Джони поклати глава.

В неделя обядваха заедно в чайната „Ном Уа“ в Китайския квартал, забутана в една малка задна уличка и предлагаща едно от най-хубавите менюта в града.

— Сигурна ли си, че можеш да си го позволиш? — изстена Джони, когато Дина му предложи да плати таксито му. — Цените на такситата са ужасни.

— Просто извикай една кола. Искам да се запозная с новия мъж.

Джони бе нейното семейство, нейният живот извън работата. Напоследък й бе по-лесно да слуша за живота му в колежа. Той нямаше вина, че бе любимецът на майка им. Дина се надяваше Джони да успее. Колкото и да бе слаб и пасивен, той поне я харесваше и обичаше. Тя отиваше да го види почти всяка неделя, пиеха по бира или седяха в някое кафене или в общежитието и разговаряха. Преди шест месеца й сподели, че е гей и че има сериозна връзка.

— Предполагам, че си шокирана — бе казал Джони с треперещ глас.

Тя се учуди как не бе забелязала досега.

— Не, изобщо. Радвам се за теб, Джони. Искам само да си щастлив.

Той няколко пъти бе сменял специалностите си и едва взимаше изпитите си. В момента учеше „Мир и правосъдие“ и нямаше никаква представа какво ще прави след дипломирането си.

— Може да отида в бизнес училище — каза Джони неопределено.

— Мама няма повече пари.

— О, вярно. Е, ще си намеря някаква работа в социалните дейности, предполагам.

— Добре — рече загрижено Дина. — Мислил ли си къде например?

Джони въздъхна.

— Не ми досаждай сега с това. Още съм студент. Винаги ли се държиш като отличничка?

Дина се радваше да види Джони и да се запознае с гаджето му. Може би Брад щеше да спаси брат й — той учеше право и можеше да вкара Джони във форма, щом заживееха заедно…

Тя се надяваше да стане така. Джони бе единственото й семейство. Единственото малко парченце любов в живота й.

— Е, Брад, падаш ли си по китайска храна?

Той завъртя очи.

— Дина, моля те, аз съм евреин. Закърмен съм с китайска храна.

Тя се засмя. Момчето вече й харесваше.

Обядът мина приятно. На Дина й бе трудно да се отпусне, но се опитваше. Неделите, прекарани с брат й, показваха нещо важно — че и тя бе човек, а не машина, че може да чувства, може да се изключва.

Понякога тя се питаше защо успехът означава толкова много за нея. Но през повечето време нямаше време дори да мисли. Работата я бе погълнала, аптека „Грийн“ беше всичко. Нямаше да бъде такава лентяйка като майка си, да разчита за пари на някой мъж, или като баща си, който работи и умря на някакъв строеж.

Тя искаше повече. Много повече.

Понякога нощем, когато бе изтощена, Дина си мислеше какво ли ще е да си има приятел. Но в съзнанието й все изникваше образът на Едуард Джонсън, както и на мъжете, които се бяха навъртали около пияната й похабена майка.

Всичко й се струваше безсмислено. Тя можеше да разчита само на себе си.

По-големият й брат й напомняше, че и тя е човешко същество. Той може и да не беше съвършен, но бе роднина, близък.

— Магазинът върви чудесно — обяви тя ведро.

— Хубаво — рече Джони. — Може ли да си взема още от рулцата със свинско?

Брад му ги подаде.

— Колко време вече работиш там?

— Ще станат шест месеца. Изкарваме добри пари.

Тя вече бе оправила едностайния си апартамент и го бе обявила за продаване, търсеше си ново място.

— Подозирам, че тази година може да спечеля около петдесет и пет хиляди.

Джони се сепна.

— Кой? Ти?

Дина кимна гордо. Леле, колко хубаво беше да може да го каже на някого, който не бе Хектор, да го сподели с брат си.

— Да му се не види. Това са сериозни пари.

Той побутна Брад.

— Виж какво прави сестра ми!

— Виждам, човече. Това е супер. Поздравления.

— Търся си нов апартамент. Искам двустаен в „Мъри Хил“.

— Под наем ли? — попита Джони.

— Не, ще го купя.

Тя се изчерви леко.

— Имам малко заделени пари, нали разбираш, от предишните два апартамента… Много изгодно ги продадох…

— Два апартамента?

Джони зяпна.

— Не разбирам. Та ти току-що дойде в града.

— Минаха почти две години, Джони. А и се опитвам да не си губя времето.

Брат й се протегна и я щипна.

— Ние изобщо имаме ли роднинска връзка?

И аз понякога се чудя същото, помисли си Дина, но само се усмихна снизходително.

— Хектор — гласът на Дина го викаше от задния офис.

Той остави тубичката с крем за очи, която показваше на млада туристка от Токио.

— Извинете.

Когато младата му съдружничка го викаше, той отиваше. Дори не му минаваше през ума да й каже да почака. Дина Кейн никога не чакаше.

— Същинска лудница. Просто ненормално — отбеляза Дина. — Погледни ги.

— Да. Знам.

Възрастният мъж се обърна назад, магазинът му бе препълнен. Мястото беше претъпкано с жени и неколцина мъже. През последните три седмици беше все така — след работа, по обяд. Хората прииждаха. В малкия магазин не можеше да се диша.

— Купуват като невидели. Всички искат да влязат.

— Това не е ли хубаво?

— Не съвсем — намръщи се Дина. — Имаме репутация, Хектор. Продаваме неща, които карат жените да изглеждат добре. Продаваме ги на тях.

— Разбира се. А после те казват на приятелките си.

— Сега жените просто купуват всичко. Не мога да отида при тях да им дам съвет. Прекалено сме заети.

— Тогава да наемем човек. Някой, който само да стои зад касата.

От две седмици обмисляше този въпрос.

— Ти си по-ценна като консултант, отколкото да маркираш стоките на касата, Дина.

Тя се засмя.

— Нещата са по-сериозни. Трябва да разширим бизнеса. Трябва ни нов магазин.

Той премигна.

— Какво? Аз живея тук.

— Втори магазин. Система. Персонал.

На възрастния мъж му се сви сърцето.

— Дина… това… това не е за мен. Аз искам само да си живея кротко.

Тя направи жест към бутащата се гневна тълпа, към богатите жени, всичките уплашени да не би да изпуснат нещо.

— На това кротко ли му викаш?

Без значение колко здраво работеше, Дина не можеше да го убеди. Хектор не искаше да рискува — той си мечтаеше само за един успешен магазин, нищо повече от това.

— Можем да започнем онлайн бизнес. Да продаваме от уебсайт — предложи Дина.

— Аз съм химик — измънка Хектор. — Нямам вяра на тези неща. А и е прекалено сложно… как да подбирам нещата…

— Но, Хектор…

— Не, Дина. Достатъчно. Не съм като теб.

— Смятаме, че много ще ви хареса тук. Отличен достъп до Първо авеню… и с гледка към реката.

— Да, благодаря. Виждам.

— Искате ли малко време да си помислите?

Усмивката на агентката по недвижими имоти бе застинала на лицето й. Кучка, помисли си тя. Това младо момиче беше толкова надуто с настояването си Лоръл да се появи точно навреме и как само парадираше с парите си. Вероятно бе някое богато хлапе, което искаше да се прави на самостоятелно. Този апартамент струваше над половин милион долара. Как можеше момиче като нея изобщо да се доближи до някакъв депозит?

— Колко е таксата за поддръжката?

— О, нищожна. Сградата има портиер, но таксите са много ниски. По-малко от петстотин на месец.

— Предложете четиристотин и осемдесет.

Лоръл се усмихна глупаво. Да бе, как не. Нямаше намерение да губи времето на продавача си.

— Ще се наложи да видя финансите ви.

Момичето я погледна право в очите.

— Имам сключена ипотека от „Уошингтън Мютюъл“. Нося одобрителното писмо.

Тя й го подаде. Лоръл Слоун го прегледа набързо.

— Заемът не изисква доказателство за доходите. Ще са ви нужни двайсет процента депозит заради това, опасявам се.

— Имам двайсет процента депозит. И имам средствата да я изплатя до трийсет дни. Госпожо Слоун, смятам да купя нещо и вие сте длъжна да предадете офертата ми. Сигурна съм, че продавачът ви ще иска да купя жилището.

Лоръл се поколеба. Не харесваше момичето, но у него личеше някаква решимост. Това беше много смущаващо, но, както казваше шефът й, никога не знаеш кой държи парите…

— Има и други места, които мога да ви покажа. По-скъпи, по-просторни. Има едно на Четиридесет и трета улица, с балкон и…

— Не. Това е идеално.

Дина се огледа отново из апартамента — една прилична спалня, втора по-малка, и всекидневна, заета от диван и телевизор. Прозорците обаче бяха големи и мястото бе на една пресечка от сградата на ООН. Ийст Ривър ясно се виждаше, а изцяло западният изглед щеше да позволи на светлината да прониква вътре през целия ден.

Беше малък — може би около деветдесет квадрата — а обзавеждането бе тъмно и претрупано.

— Е, всички имаме своите страсти. Ако сте открили дома си…

Дина искаше да се засмее. Дом ли? На четиридесет и първа и Първо авеню? Нямаше да се задържи тук повече от осем месеца. Не, тя се огледа наоколо и вече разгалваше апартамента, изпразваше го напълно, добавяйки светлина, простор и почти милион долара към стойността му.

— Просто го купете — допълни агентката.

Дина не възрази.

— Измислих решение — заяви Дина на Хектор след една седмица. — Ако наистина не искаш да разширяваме бизнеса.

Тя се намираше в безизходица. Харесваше Хектор Грийн. Той й бе приятел и един вид ментор, беше я взел на работа и през цялото това време никога не я бе свалял, никога не бе показвал задни мисли, никога „по случайност“ не бе опипал задника й. С Хектор тя бе намерила стабилност, успех. Беше оставила Едуард и Шелби Джонсън зад гърба си.

Но Хектор правеше нещо, което тя не можеше да приеме. Той се опитваше да застане между нея и целите й. Старецът искаше да постигне що-годе някакъв успех, след което да си вземе багажа и да се върне вкъщи. Но Дина осъзнаваше, че мечтите й вече са много по-големи от това. Тя не искаше да го напуска и не можеше. Кой знаеше за успеха им? Само Хектор… и няколко от клиентите им.

Но магазинът носеше името му. То фигурираше и в банковите сметки. Тя му се доверяваше за изнамирането на продуктите, след което просто ги продаваше. Младата Дина Кейн искаше да бъде бизнесдама, а в момента бе най-вече талантлива продавачка.

Но Хектор се инатеше. Клиентите го плашеха. Темпото… поръчките… дори парите. Дина знаеше, че разбира от красота и стил, но също така вярваше в принципа на нещата. Кои съставки действаха? Нямаше как да знае това… не и без да е завършила специалност химия. Не беше лесно просто да напусне.

— Моля те, Дина, да не почваме отново.

Хектор седна тежко, разтривайки челото си.

— Аз съм учен. Това, което предлагаш, е wunderbar, fantastisch[2], наистина страхотно. Но много бързаш… за мен е много бързо. Не искам да се местя. Не искам друг магазин…

— Да помислим по различен начин. Работиш много…

Той кимна. Толкова неща трябваше да се поръчат, да се проведат толкова телефонни разговори. Преди нищо не течеше с такава скорост. Той започваше да се чувства затруднен.

— Но трябва да се концентрираш върху това, което умееш най-добре. Ти си химик, анализираш съставките.

— Да, това правя.

— Какво ще кажеш, ако нямахме триста продукта и всички тези поръчки? Какво ще кажеш, ако имахме само един продукт?

Хектор премигна.

— Това е лудост. Жените искат козметика за кожа, грим, парфюми. Всичко, всичко.

— Точно сега, да. Но, Хектор, ами ако ти измислиш един крем? Дневен крем. Нещо революционно. Твоя собствена марка. Ние да го опаковаме и продаваме.

— Аз да направя крем?

— Да. По-късно може да произведеш още продукти от една серия — ако поискаш. Но като за начало — само един крем.

— Не можем да имаме печалба, като продаваме само един продукт тук — поколеба се Хектор.

Но очите му проблясваха — вече обмисляше идеята. От години се дразнеше, докато подбираше най-добрите кремове от някоя кофти серия, недоволстваше от несъвместимостта на партидите, от всичко.

— Няма да се наложи. Ако направиш някой страхотен продукт, можем да го продаваме и на други места. Аз мога да ти помогна в това — заяви уверено Дина. — Знам, че мога.

— Има място, където бих могъл да работя. Имам приятели — химици. Знам малка лаборатория в Уайт Плейнс.

Притеснението на Хектор вече се разсейваше. Той си мислеше за крема.

— Съществуват съставки, които повечето производители не използват, защото са твърде скъпи за масовия пазар, но са много ефикасни. Локални пептиди. Салицилова киселина. Витамин Е… харесва ми и съставът в калта от Мъртво море… слънцезащитният екран също е важен…

— Какво ще му е действието на един такъв крем?

— Много леко ексфолиране, хидратация и защита от слънцето. Разбираш ли…

Хектор се разпали.

— Повечето търговски кремове прекалено ексфолират. Не може да се ползват всеки ден. Отнемат естествените кожни мазнини. Кожата изсъхва… Ако са по-нежни, по-щадящи, кожата ще стане по-чиста, по-мека. А силният слънцезащитен фактор…

— Виждаш ли? Искаш да го направиш — отбеляза Дина.

— Да.

Той се обърна назад към магазина.

— Но ще трябва да се оттегля. Ще отнеме известно време да го формулирам. За да бъде перфектен.

— Може да работиш по него три дни в седмицата — предложи Дина. — Аз ще се оправя тук.

В края на краищата работата по крема му отне пет месеца. Хектор не прекарваше там три дни седмично — той направо изчезна. Дина остана сама и това беше за нея като освобождение. Без да пита, тя пое контрола над счетоводните документи, маркетинга, търговията. Нае две красиви и умни студентки от Нюйоркския университет да й помагат на касата и ги гримира така, че да изглеждат като модели.

Всеки ден Хектор се обаждаше или пращаше имейл.

— Смесването на съставките мина гладко.

— Киселинният баланс още не е както трябва.

— Имам производител… Утре ще получа пробните партиди.

Тя му пращаше пари от магазина — пари, които едва можеха да си позволят. Доходите им спаднаха. Дина взимаше решения, като харчеше само за най-наложителни разходи — заплатите на персонала, полирането на подовете и боядисването им в бледозелено. За стените тя избра цвят слонова кост и навсякъде закачи огледала — освен че отразяваха светлината, те позволяваха на клиентите да се оглеждат по-добре. Дина се спря на слънчеви крушки, имитиращи слънчевата светлина, а те бяха скъпи. Но тя не искаше да прави компромиси с качеството. Клиентите й трябваше да видят козметиката й на истинска светлина, а не на изкуственото осветление на магазина.

Тя вложи пари в счетоводни програми, в компютрите. Най-накрая започна да разбира стоката, доходите, данъците. Аптека „Грийн“ бе готова за новата стъпка. Но парите бяха свършили.

Дина се опита да не изпада в паника. Решението беше нейно. Хектор бе погълнат в своите партиди и опити. Предстояха им големи постижения. Но нямаха пари.

Тя бе отделила само малко количество. За разходите по опаковането. И всяка неделя отиваше с метрото да види Джони и да обядват в закусвалнята „Маунт Върнън“. Нямаше повече китайски специалитети в скъпото ресторантче в китайския квартал. Нито тя, нито Джони можеха да си го позволят. За първи път не бе правила почти никакви промени в апартамента си. Преустройството му изискваше средства — а всеки цент потъваше в аптека „Грийн“.

Дина не каза на Хектор, че използва от личните си пари. Проблемът с изтичането на парите беше неин и тя трябваше да се справи с него. Хектор й трябваше като химик, който да не се занимава с нищо друго, освен с крема.

— Прибирам се — информира я Хектор по телефона един понеделник. — Утре ще дойда.

— Чудесно — отвърна Дина.

Същата вечер не можа да яде, не можа да спи. Бъдещето и на двама им зависеше от работата му.

Дина сведе поглед към бурканчето.

Количеството не бе голямо — може би около трийсет грама. Бурканчето бе обикновено, твърдо и сиво. Тя го потупа с елегантния си нокът, лакиран с нюанса „Руж Аржан“ на „Шанел“ — любимото й сребристорозово. Чу се лек звънтящ звук.

— Витражно стъкло — обясни Хектор. — Порцеланът ще се счупи. Трябва да е тъмно, за да останат стабилни минералите.

— Дай да го пробвам — каза тя и внимателно потопи пръста си в бурканчето.

Беше много плътен. Гладък. Хладен. Имаше слаб аромат — може би на виолетки, на нещо водно и леко.

— Трябва да го разтриеш в дланта си.

— Защо?

Сърцето й затупка малко по-бързо. Хората не бяха търпеливи. Те искаха моментално задоволство.

— За да се освободят маслата и витамините. Затопли го в дланта си, после го втрий в кожата си.

Тя се поколеба.

— Това няма ли да отблъсне клиентите, Хектор?

— Само ако са глупаци.

— Ясно — каза тя. — Отлично.

Той вдигна рамене.

— Най-добрите съставки не могат просто да се объркат в една обикновена паста. Свързващият агент би потушил някои от ефектите. Тук използвам водорасли — съставки от Мъртво море.

Тя последва инструкциите му и кремът отдели още аромат. Дина бавно го втри в лицето си. Усещането беше чудесно: меко и перфектно. Тя не бе спала много, а кожата й сякаш мигновено се изпъваше и засияваше. Съставките попиваха някак по-различно от другите кремове.

— Чакай. Важно е да изчакаш — инструктира я пак Хектор.

Тя взе още малко количество, затопли го в дланта си и го разнесе по лицето и шията си.

— Става ли за околоочен?

Хектор кимна.

— Защитава. Става и за тази зона.

После тя взе един течен фондьотен от Берн и го нанесе.

— Прелест. Виждаш ли? — обърна лицето си към Хектор. — Матира идеално. Чудесна основа за грим.

— При теб ефектът ще е стягащ. При по-възрастните жени постепенно ще омекоти бръчките. Кремът бързо се абсорбира под епидермиса. Придава розов вид, защото предизвиква прилив на кръв към кожата. Ефектът ще е поразителен — забавя стареенето и предпазва от влиянието на свободните радикали и слънцето. Пълен слънцезащитен екран.

— Приток на кръв към кожата?

— Съдържа колаген.

Той почти не слушаше въпросите й.

— Ще придаде на кожата това, което градският живот й отнема, ще се отрази като разходка сред природата.

Дина се погледна в огледалото, фондьотенът й все още изглеждаше с идеално гладко покритие.

— Хектор, ти си гений. Ето как ще наречем крема — „Медоу“[3]. Защото действа на кожата като глътка свеж въздух от природата.

— „Медоу“. Харесва ми — одобри той, кимайки. — Пробвах го на хора с тежко акне — помага, и на кожа с белези и изгаряния — ускорява зарастването.

Тя сви юмрук, опитвайки се да удържи вълнението си.

— Колко струва изработката му?

Старецът я погледна колебливо.

— Ъъъ… Зависи…

— Хектор. Колко?

— Около шейсет и пет долара за бурканче.

Той я погледна отбранително.

— Има си разходи… Ще са нужни химици…

Дина помълча за кратко.

— Значи кремът ще струва двеста долара. Скъп клас козметика. И ще го изпробваме първо тук с рекламна цел.

— Може да вземем пари назаем…

— Пари няма — заяви Дина. — Ще го изпробваме върху клиентите си.

Тя подходи предпазливо. Отначало пуснаха новината тихомълком само сред най-добрите и най-уважаваните си клиенти — по-възрастните, тези, които не пестяха парите си.

— Против бръчки. Наш патент. Искате ли мостра?

— О, госпожо Коен, много е скъп. Струва повече от крем на „Ла Прери“. Искате ли да го изпробвате за нас?

След възторжените отзиви Дина раздаде малки бурканчета с мостри и на ученички — на онези с най-ужасните пъпки, на хубави момичета с кожа на петна, на една клиентка с розацея, на една домакиня от средната класа, която бе на около трийсет и пет, с хубава кожа, като бе помолена да използва крема като основа.

Всички сипеха суперлативи. Искаха още. Приятелките им се отбиха, поискаха мостри за себе си.

— Време е да спретнем една партида — нареди Дина. — Петстотин бурканчета.

Хектор изпадна в ужас.

— Нямаме толкова пари. Направо ни затри. Едва смогваме със сметките.

— Другия месец ще има повече. Хектор, имаме нужда от истинска партида. Направи ми петстотин бурканчета. Аз ще се погрижа за кутийките им.

Тя вече бе намислила дизайна — малки красиви звездички и цветя, пръснати по зелен рециклиращ картон с името „Медоу“, изрисувано със златни букви. Поднесете свежест на лицето си, щеше да е рекламният слоган „Медоу“ е различен.

— Дина.

Тревогите на Хектор се завръщаха. Той с удоволствие се върна в лабораторията, харесваше му работата по крема, обожаваше изпълнените с благодарност жени, крито се изказваха възторжено за ефектите му на лицата си… Но парите…

Той остави Дина да се оправя с финансовата страна. И тя се оправяше известно време. Сега пак бяха изправени пред черна дупка. А съдружничката му го принуждаваше да взима заеми, да рискува всичко, което има.

— Отиди в банката. Трябва да продадем този крем.

— Не мога.

Още щом произнесе думите, тя разбра.

— Това е домът ми. Не мога да го рискувам.

Дина се хвана за главата.

— Божичко! Тогава аз ще го сторя. Аз ще ида в банката. Ще заложа апартамента си.

— Но той е всичко, което притежаваш.

— Не задълго.

Дина постави малката си ръка върху неговата голяма набръчкана ръка.

— Обаче е мой — ако получа парите. Трябва да ми дадеш формулата, да ме оставиш да контролирам маркетинга. Искам половината от печалбата, за теб остава другата половина заради това, че го разработи. Ще наема адвокат да оформи документите, ще има копие и за теб. Става ли, Хектор?

Кой можеше да спори с нея? Той нямаше намерение да се опитва.

— Става.

Същата вечер Дина се върна в апартамента си изтощена.

Беше ходила в пет различни банки, докато намери тази, която й отпусна сумата. При двама различни адвокати. На една ужасна среща в задушен офис в „Уест Вилидж“, когато Хектор й подаде документа и двамата поставиха подписите си на трите екземпляра. Дина Кейн бе предоставила почти всичките си спестявания, които имаше, а в замяна получи лист хартия, номер на малка фабрика в Ню Джърси и половин бурканче крем за лице.

Чувстваше се по-щастлива от всякога. И докато се къпеше в небоядисаната си баня и търкаше тялото си с обикновен карболов сапун, Дина Кейн си свирукаше. Щом излезе от банята, избърса се с хавлия и наметна белия си халат. Беше тъмно, но дори в края на града електричеството трептеше пред прозорците й — колите по Първо авеню, светлините на шлеповете по Ийст Ривър, извисяващите се кули на сградата на ООН.

Това щеше да е последната година, през която вижда тази гледка, зарече се Дина. Следващата година гледката й щеше да е към Пето авеню.

Нищо нямаше да я спре.

[1] Миличка — прев. от немски. — Б.пр. ↑

[2] Чудесно, фантастично — прев. от немски. — Б.пр. ↑

[3] От англ. — meadow — ливада. — Б.пр. ↑

Седма глава

— Подай ми това — посочи Едуард.

Сервитьорът леко се поклони.

— Да, сър. Разбира се.

— Не, човече. Не пурите. Вестника.

— Разбира се, сър.

Възрастният мъж подаде броя на „Таймс“ с непроницаема физиономия. Той по трудния начин се бе научил да не показва никаква емоция, особено презрение. Джонсън беше просто последният на опашката от въшливи с пари неудачници. Появяваше се в клуба към единайсет и до единайсет и трийсет вече бе пиян. Коктейли преди обяда, вино с пържолата, аперитив с кафето и шери следобед за убиване на времето.

Семейна черта — така се твърдеше. След скандалния си развод Шелби Джонсън избяга от града и напусна щата. Нямаше вече Конгрес. Нямаше банка „Колдхарбър“. Той се оттегли със скромно възнаграждение и според мълвата си живееше тихо и кротко във Флорида. Там си имаха слънце и закон, според който нямаха право да ти отнемат къщата. Клюките изобилстваха.

Пенелопе Джонсън направо се бе разпаднала. По време на развода — и след солидното споразумение — дамите из града шушукаха, че тя е оставила Шелби в незавидно положение. Как иначе да се обясни гигантското парично споразумение, милионите за поддръжката на къщата?

Но Пени си плати цената. Жените бавно, но сигурно спряха да идват на партитата й. Поканите към нея също пресъхнаха. Все пак сигурността изискваше да се канят двойки. Пени бе докосната от някакъв намек за скандал… Никой не знаеше точно за какво става въпрос. Защо Шелби я бе напуснал? Заради нея ли? Или той беше гей? Освен това една сама, неомъжена, богата жена можеше да съблазни техните мъже…

Тя пиеше… още повече. А сега докторът й бе изписал и хапчета — против стрес, против тревожност, приспивателни.

Пени се появяваше на градски благотворителни събития, облечена с тесни рокли, с внезапно изрусена коса. Изглеждаше отчаяна. Очите й блестяха с химически блясък.

— Господи, мамо.

Едуард я погледна с ужас, когато тя грабна една чаша шампанско на благотворително представление в Метрополитън.

— Сериозно. Просто не можеш. Спри.

— И защо да не се позабавлявам? Само ми скапваш настроението.

— Мамо, ти си на четирийсет и осем. Стига…

— Все още съм привлекателна. Хирурзите могат да вършат чудеса в днешно време.

Едуард се обади на лекаря й.

— Майка ми е болна. Само да пипнете лицето й, ще ви съдя за злоупотреба и ще ви съсипя…

Заплахата му имаше ефект. Съкрушена и унизена, Пенелопе просто се предаде. Тя се оттегли в спалнята си и не излезе оттам със седмици.

Едуард едва ли не се радваше, че е напуснал колежа. Нямаше да може да понесе подигравките. Все още телефонът му звънеше и се чуваше кикот от другата страна. Той смени телефонния си номер. Значи си мислеха, че е смешно, така ли? Тъпанари…

Той остави майка си да седи в къщата, да се самоунищожава с алкохол и хапчета. Не можеше да предприеме конкретните мерки за подобряване на състоянието й — сбирките на анонимните алкохолици, унижението от постъпването в клиника. Перфектната жена се бе превърнала в развалина. Сега той я ненавиждаше, както ненавиждаше неловкото положение и слабостта на баща си.

И преди всичко той ненавиждаше Дина Кейн.

Успокояваше се с мисълта, че тя е едно бедно нищо, продавачка, никоя. Седмици наред бе чакал тези снимки да се появят, будейки се всяка сутрин, облян в студена пот, очаквайки телефонът му да звънне, да пристигнат имейли.

Нищо. Всеки път когато вземеше брой на „Поуст“, на шеста страница нямаше нищо.

Значи това беше. Той прекъсна учението си, баща му изчезна. Както и тая кучка сервитьорката. Забрави.

Едуард се опита. Но златният му свят бе потъмнял.

Той нямаше представа какво да прави. Така наречените му приятели бяха изчезнали, вече никой никъде не го канеше. Едуард вече не беше привилегирован наследник. Вместо това беше просто отломка от едно семейство, попаднало в спиралата на социалната смърт. Единствените, които се въртяха край него сега, бяха бедните лентяи от средната класа, които се бутаха в компанията на богаташчетата.

Той имаше мечти, фантазии за отмъщение, за възстановяване на семейното име, за действия, които страхливият му баща не се наемаше да предприеме.

— Не, Едуард — възрази Шелби по телефона. — Няма да се върна там.

— Мама има нужда от теб.

— Тя поиска развод. Получи, каквото поиска.

Гласът на баща му бе далечен, отчужден.

— Може би всичко е за добро. Сега се наслаждавам на живота си тук, намирам себе си, слънцето грее, нали знаеш…

— Господи! Не, не знам. Знам само, че избяга.

— Едуард, животът ми там свърши. Повече не искам да виждам онези хора.

— Татко…

— Ти си млад мъж. Трябва сам да проправяш пътя си.

— Път към какво? — изпищя Едуард. — Трябваше да прекъсна учението си! Заради теб! Очакваше се да работя във фирмата, но ти напусна! Какво да правя сега?

— Това не е мой проблем. Вече си на двайсет и една, Едуард. Когато бях на твоята възраст, работех на „Уол Стрийт“…

— Не успях да завърша — изхленчи Едуард. — Дори не съм завършил хуманитарна специалност…

— Тогава си намери работа. Така постъпват повечето мъже.

Едуард преглътна тежко.

— Аз не съм повечето мъже, татко. Ти не ме възпита така.

Дълга въздишка.

— „Татко“! Чуй се само. Стига, Едуард, трябва да откриеш собствената си цел, а не да просиш от майка си и мен.

— С какво? Как?

— Не мога да те дундуркам цял живот. Ако не можеш да измислиш какво друго да правиш, постъпи в армията. На някои младежи се отразява благоприятно.

— Армията!

Писъкът на Едуард прерасна в истеричен, писклив кикот.

— Армията! Да бе — супер. Виж, просто ми преведи малко скапани кинти.

— Тези, които имам, ми трябват. Всичките пари са у майка ти.

— Аз съм ти син!

— Пораснал син.

Още една въздишка.

— Очевидно съм се провалил с теб, Едуард. От теб се очакваше да си способен сам да си стъпиш на краката.

— Спести ми тъпата си лекция, старче! — изпищя Едуард.

Но Шелби вече бе затворил.

Оставаше попечителският фонд — но той бе като подаяние.

— Просто ми отпусни някаква авансова сума — заяви уверено Едуард.

Бе облечен в един от най-хубавите си костюми, „Армани“, с чисто нова копринена риза. Рътгър Хелмънд беше личният банкер на баща му, вечерял в къщата на Джонсънови много пъти през годините.

— От коя сметка ги искаш? — усмихна се съчувствено Рътгър.

Срещата им се състоеше в офиса му на Парк авеню, наподобяващ английска всекидневна. Ето така висшето общество вършеше банковите си дела — с персийски килими по пода и маслени картини на фазани по стените. Той се взираше в дискретен компютърен монитор върху махагоновото си бюро.

— От тази на семейния фонд.

— Разбира се. Упълномощен съм да правя изплащания. Колко би желал, Едуард?

Той повдигна рамене.

— Не много. Само половин милион долара?

Рътгър се опули.

— О, не. Мога да разреша да получаваш само пет хиляди на всеки шест месеца.

Едуард присви очи.

— Имам попечителски фонд, нали? С три милиона?

— Можеш да го ползваш едва след като навършиш трийсет и пет години.

Трийсет и пет? Дотогава нищо чудно да е умрял.

— Но и тогава пак ще се изисква подписът на баща ти.

Едуард зарови лице в ръцете си. Оставаше само месечната му издръжка. Десет хиляди на месец — нищожно подаяние.

— По дяволите, Рътгър.

— Трябва да говориш с родителите си. Между другото, знаеш ли, че месечната ти издръжка е спряна?

Той рязко вдигна глава.

— Ъ?

— Баща ти ми изпрати телеграма тази сутрин. Боя се, че вече е разпоредено. Той казва, че отсега нататък сам ще изкарваш парите си.

— Това… това не е редно.

Едуард започна да изпада в паника.

— Обади му се!

— Направих го.

Рътгър взе нервно да се върти и Едуард почувства, че му призлява.

— Наистина, Едуард, не мога да се меся. Говори ли с майка си?

Тя беше вкъщи, без съмнение, облечена в копринен халат и допивайки третия си коктейл с водка за сутринта.

— Не. Но, разбира се, ще поговоря с нея.

Едуард се окопити и се насили да се изправи.

— Колко са останали в личната ми сметка?

— Почти двеста хиляди — успокои го Рътгър.

Жълти стотинки. Доникъде няма да стигнат.

— Страхотно — успя да отбележи Едуард. — Мисля, че ще намина през клуба.

Сервитьорът му подаде броя на „Таймс“ и Едуард го грабна и го доближи до очите си.

Сърцето му заби бясно. Оставаше сега да посегнат и на последното му убежище. В клуба го бяха приели чрез членството на баща му. Фермерският клуб бе един от най-старите в града, с тъмночервени кожени фотьойли, хубави вина, тераса за пушене на пури, а и приемаха за членове само отбрани бели мъже. На Едуард му харесваше спокойствието, раболепното обслужване. И че майка му не беше наоколо. Той се премести сред шепота на парите, сред който бе роден. И никой не възразяваше на пиенето му.

Ако поискаше кокаин, ходеше някъде другаде, излизаше, залитайки, на улицата, измъкваше от скрития си вътрешен джоб малкото стъклено шишенце с дрогата. Но не и във Фермерския клуб… Едуард нямаше никакво желание да му забранят достъпа до последния му най-добър дом.

А сега в съзнанието му проблесна спомен. Сърцето му задумка. Той грабна вестника от сребърния поднос и жадно го поднесе към очите си, за да го прочете.

Дина Кейн е новото лице в света на красотата. Двайсетгодишната дама направи впечатление с първите си продажби на крема за лице „Медоу“, за който се твърди, че има отлични тонизиращи, подхранващи и овлажняващи качества. „Медоу“ вече се продава в „Сакс“, „Бъргдорфс“, „Глемър“ и други луксозни магазини и отчита значителни продажби, а производството му кипи с пълна сила в местна фабрика в Ню Джърси.

„Ние сме различни. Кремът е създаден от химик и предлага красота за всеки тип кожа.“ — сподели госпожица Кейн.

Попитана за високата му цена от 300 долара, тя отвърна: „Медоу“ не е за всички. Понеже не правим компромис със съставките, няма как да направим компромис с цената.

Твърди се, че госпожица Кейн има петдесетпроцентов дял в новата компания. Кремът „Медоу“ може да се закупи във всички изискани магазини или директно чрез уебсайта на компанията. Но имайте предвид, че вече има списък с очакващи заявките си.

Едуард прочете статията два пъти, три пъти. Главата му туптеше. Текстът заплува пред очите му.

О, това беше тя, без съмнение. Черно-бялата снимка го показваше. Красивото жестоко младо лице до деликатното бурканче на продукта. Красота. Някак си това не го изненада. Красотата бе тъкмо онова, което Дина притежаваше в изобилие. Стил, постигнат с минимални средства. А вече може би и не с толкова минимални.

Мразеше думите „Кейн“ и „компания“. Тази уличница бе едно нищо, златотърсачка като останалите, само че по-зла. Тя бе създадена да му сервира кафе — и други неща — на него и приятелите му.

Дина Кейн не бе изчезнала. Едуард беше тук — пиян, самотен, почти разорен. Майка му се бе предала на зависимостта си, баща му бе избягал. А тя се опитваше — всъщност успяваше — да се издигне в света.

Той я мразеше. Спомни си тялото й. Дори и в пияното състояние, в което се намираше, представата за нея го възбуди.

Едуард направи усилие да се изправи. Искаше жени, искаше секс. Имаше лекарства, които можеха да му помогнат да изтрезнее.

— Да го пиша ли на сметката ви, сър? — попита сервитьорът.

Но Едуард Джонсън вече си бе тръгнал.

— Продава се изключително добре.

Дина стоеше в директорския офис на магазин „Глемър“ на Пето авеню. Тя кимна, щом директорката по продажбите Джейн Боус им показа набързо диаграмите с показатели.

— Както виждате, продажбите са се увеличили с още седемдесет и пет процента през първия месец. Но клиентите ни се оплакват заради периодите на чакане. За магазина е лошо, ако трябва да им кажем да чакат.

Дина сбута Хектор, застанал до нея, чувствайки се неловко в новия си костюм от три части.

— Разбираме — отвърна тя. — В момента преместваме производството. Наред е да открием друга фабрика в Канада. И една в Милано, която ще обслужва Европа.

— От „Глемър“ искаме да сме първи на опашката.

— Вие сте ценен клиент. Действаме възможно най-бързо.

— Може да обмислите да разработите нов продукт, само за „Глемър“. Нощен крем например. Веригата ни се придържа към етичните производствени методи…

— Знаем това — заяви Дина. — Но не правим изключения.

Момичето я пренебрегна, като се обърна директно към Хектор.

— Аванс от един милион долара, преди да продадете и едно бурканче, доктор Грийн. Плюс печалбата от всичките ви продажби.

Дина стана.

— Срещата ни приключи.

— Разбирам, че имате дял в производството на крема „Медоу“, госпожице Кейн, и уважаваме това, но доктор Грийн е свободен агент, нали? Вие не притежавате цялата му бъдеща работа.

Дина погледна свирепо Хектор.

— Тръгваме си. Идваш ли?

Той погледна разтревожено от едната към другата жена. Божичко! Един милион долара. Повече нямаше да му се налага да работи. И то, преди да е продал и едно бурканче…

Но все пак там беше момичето, младата му съдружничка, която го гледаше сърдито, сякаш бе осемдесетгодишна и негова майка…

— Да. Идвам.

Той изпита негодувание. Беше се застъпил за момичето, беше й предложил помощта си, сътрудничеството си. А тя го командваше — още от самото начало. Сега кремът му жънеше популярност, а Дина взимаше половината. Разбира се, той бе благодарен… и тя бе енергична… но ако тези искаха да му дадат един милион…

Тя беше двайсетгодишна, а той искаше да се пенсионира.

Тръгваме си. Колко лесно й бе да го каже.

Но той стана и със съжаление я последва навън.

— Трябва да поговорим, Дина. Не съм щастлив.

Тя разтърка челото си.

— Господи, Хектор. Всичко това се случва реално. Осъзнаваш ли колко пари печелиш?

— Не разбираш. Аз искам просто да имам достатъчно и да спра, да се оттегля.

— Така и ще стане. Но ще спечелим много повече, ще имаме милиони… ако останеш с мен.

Той настръхна.

— Отнасяш се с мен като с дете. Кремът си е мое изобретение.

Дина се ядоса.

— Крем, който не ти изнесе на пазара, Хектор, не ти тегли заем. Ти само искаше да го продаваш в претъпканото ни магазинче.

Той се изчерви.

— Този магазин е моят дом. Не се оплакваше, когато те наех.

Тя направи пауза.

— Тъпо е да се караме. Трябва да работим като екип.

Но Хектор стоеше умислен.

— Не беше редно да получиш половината от правата върху продукта. А сега искаш и останалата част от работата ми?

— Сигурно се шегуваш. Заложих всичко, което имам, за този крем.

— Ще се обадя на онази жена — заяви възрастният мъж. — Искам един милион долара. Това си е мой проект; няма нищо общо с теб.

Дина премигна, за да скрие сълзите си.

— Хектор…

— Наистина — прекъсна я той. — Тъкмо ти намеси адвокатите. Сега просто ме остави на мира, Дина, става ли? Имам си живот и без теб.

— Притеснявам се за теб — каза Брад.

По-малката сестра на Джони, която винаги владееше положението и живееше за работата си, сега изглеждаше в ужасно състояние.

Бяха прочели за крема. Звучеше добре — като че ли Дина щеше да бъде осигурена до живот.

Но ето че сега, късно през нощта, тя бе в апартамента му, цялата разтреперана. Плачеше, а кожата й бе посивяла.

— Няма значение — излъга Дина. — Просто бизнес проблем. Това е всичко. Хектор е прав — той може да прави каквото си поиска.

Брад, гаджето на Джони, се приближи до нея. Той се възхищаваше на Дина Кейн — намираше я за изключителна, силна и непокорна. Зад очите й личеше зрялост и от това, което Джони му бе разказал, той можеше да се досети за причината. Но днес тя изглеждаше точно като двайсетгодишна — разочарована и изгубена, изиграна от по-възрастния мъж.

— Дина, той всъщност не може да го направи — продължи Брад. — Не знам какво се е объркало, но ти притежаваш половината от продукта „Медоу“. Защо не си наемеш собствен адвокат? Предполагам, че той не може да използва без теб името или каквото и да е във връзка с първия крем.

Тя прехапа устни.

— Да. Може би.

— Не разсъждаваш трезво.

— Не знам. Мъчно ми е. Хектор означаваше много за мен.

Защото никога не си имала истинска връзка с баща си, помисли си Брад. Но той не беше психиатър. Любимият му Джони бе едно объркано, неуверено, мързеливо, секси момче, но това бе нормално — Брад беше достатъчно здраво стъпил на земята и за двама им. Но с Дина повече си приличаха. Тя като него проявяваше морал и отговорност и имаше нужда да успее в живота. Освен това успехът бе изписан на лицето й — виждаше се в секундата, когато тя влезеше в стаята.

— На твое място бих наел адвокат — не този местния, който е съставил договора ти, а някой добър.

— Похарчих всичко, което имах, за този крем. За опаковката, за производството, за всичко. Апартаментът ми е заложен целият. В момента го продавам, но ще мине известно време, докато получа парите, а всички сметки от лабораторията първо трябва да се платят и…

— Съжалявам — Брад я потупа по рамото. — Просто това ми дойде наум да предложа.

И той си имаше грижи. Обърна се да погледне към брат й. Преди две седмици планираше да закара Джони до щата Върмонт и да му предложи да се оженят. Гей браковете там бяха разрешени. Можеха да си намерят малко жилище. Предстоеше му да започне първата си работа — данъчно право в една малка фирма в Манхатън. Службата бе добра за възпитаник на колежа „Йона“ и той смяташе, че нещата ще потръгнат, че може да получи повишение, да печели повече пари. Едва ли щеше да стигне до Върховния съд, но двамата можеха да живеят заедно. Може би Джони щеше да си намери някаква работа в социалните служби, а можеше и просто да стане хипарски активист за мир. Брад всъщност въобще не го бе грижа, стига да усещаше тези прегръщащи го гладки ръце и красивото лице, което шепнеше в ухото му. Всичко щеше да е идеално и той нямаше търпение. А станеше ли скучно, Джони пускаше фойерверките.

Но… понякога май прекаляваше с фойерверките. Джони пиеше, и това не бе нещо ново — пиеше още откакто бе пристигнал в колежа. Започна, след като почувства облекчение, че се е измъкнал от къщи, или по-скоро, защото изпитваше вина към малката си сестра, останала без възможност за следване в колеж. После, когато Дина успя сама да се измъкне от дупката, пиенето просто му стана навик за забавление. Брад му се караше, тревожеше се. За кратко Джони премина на трева. Оценките му се понижиха, така че той получи рецепта за лечение на ХРНВ[1] и взе да се тъпче с Адерал[2]. После дойде кокаинът, първо по малко, тук-там, когато им го предлагаха по купони…

— Добре съм — повтаряше Джони. — Нещата са под контрол.

Но оценките му станаха слаби. Брад се тревожеше за него — да не го изхвърлят от колежа, да не стане наркоман…

А сега и Дина имаше проблеми и Брад се колебаеше дали да поиска помощта й.

— Бедната ми сестричка.

Джони се приближи, препъвайки се, и я прегърна силно.

— Джони, смърдиш на уиски.

— „Джак Даниълс“ не смърди — нацупи се Джони. — Какъв е проблемът? Не ни разваляй веселбата…

— Ето, мило — приближи се Брад с голяма чаша вода с лед и две хапчета „Алка-Зелцер“. — Вземи тези.

Дина бавно вдигна поглед, внезапно излязла от самовглъбението си. Изведнъж кремът „Медоу“ й се струваше далечен проблем. Джони беше в беда. Джони — единственият й близък човек. Беше очевидно от изражението на Брад. Тя не искаше брат й да се разболява, но може би той вече бе болен.

— Без такива — рече заваляно Джони. — Ще взема малко екстази, Стейси от съседната улица има. Тя работи в порнобизнеса, ти знаеше ли? Винаги има най-якото скапано екстази. Трябва да купонясваме… Мислиш го прекалено много, Дина. Твърде много се тревожиш…

— Джони. — Гласът й прозвуча остро и заповеднически. — Вземи чашата от Брад.

Той отметна глава, но я взе.

— Сега изпий хапчетата. И водата. Всичко.

Брат й я послуша.

— Благодаря.

Брад прокара ръка през лицето си.

— Ще го закарам в банята и ще го сложа да си легне. Можеш ли да останеш за малко?

Той се върна след пет минути, докато Джони стенеше в малката им спалня като ранен слон.

— Той има нужда от помощ.

Дина кимна.

— Откога е така?

— От месец, може би два. Но трябва да му помогнем, преди да е станало по-зле. Не знам как.

И Дина не знаеше. За първи път самообладанието й я напусна.

— Аз… ще отида да видя мама. Тя го обича. — Макар да не обича мен. — Тя може да реши какво да направи.

— Тя знае ли за…

— Не се безпокой — заяви Дина по-уверено, отколкото чувстваше. — Ще й кажа.

Влакът до Тъкахоу измина пътя си за трийсет дълги за Дина минути. Всяка спирка бе изпълнена със спомени. Лоши спомени.

Златната й мечта се разпадаше покрай нея. Хектор си отиваше, подкупен. Щеше да има адвокати, дела. С работата й бе свършено, целият й труд бе отишъл на вятъра. Може да бе минала само една година, но на Дина тя й се бе сторила като цял век — това беше животът й.

А сега скъпият й Джони имаше нужда от помощ. Нещо от детството му се бе загнездило в душата му и го мъчеше. Двамата се справяха по различен начин с миналото си. Той искаше да я кара кротко, надявайки се болката да премине от само себе си. Пиенето му помагаше. Както и наркотиците.

— Уудлон — обяви кондукторът. — Следваща спирка — Уейкфийлд…

Тя потрепери на мястото си. Нюйоркският януари беше леденостуден. Въпреки това Дина бе облечена елегантно, кондукторите я бяха загледали, неприличните тийнейджъри, проснати по седалките, я зяпаха откровено похотливо. Тя не ги забеляза изобщо.

Всички останали, които пътуваха към предградията, бяха навлечени като ескимоси с катове дрехи. Не и това момиче. Дина Кейн се отличаваше с елегантния си стил. Копринената й тениска бе червеникавокафява, а върху нея носеше бронзовокафяв кашмирен пуловер. Контрольорът не забеляза термоелечето под тениската, което й държеше топло без нужда от дебели пластове. Тя беше просто зашеметяваща, косата й бе дълга и пусната, краката й — обути в модерни кестеняви кожени панталони.

Но това, което най-много се набиваше на очи, бе решителното изражение на това красиво, минимално гримирано лице. Контрольорът метна предупредителен поглед към момчетата — Оставете дамата на мира. И после продължи надолу през вагона. Не желаеше подсвирквания и проблеми по време на пътуването.

Дина не съзнаваше въздействието си върху околните.

Дори и в най-трудните си дни тя живееше за красотата. Не се опитваше да привлича внимание — правеше го заради себе си. Безупречната й външност бе нейното удобство, нейната броня. Тя се чувстваше по-силна, когато изглеждаше по-добре. Днес се бе намазала с „Медоу“ — идеалната защита срещу студа — и с лек фондьотен от магазина, внос от Германия. Очите й бяха закачливо гримирани — тъмнозелени сенки по линията на миглите, бакърена спирала, златистокафяви сенки нагоре до веждите. А устните й бяха обикновени — само златист гланц. За нея това бе толкова просто, колкото да се намаже с обикновен хидратиращ крем. Защо и другите не го правеха? Само пет минути и можеш да се превърнеш в друг човек…

Днес й се искаше да е друг човек — с нормално семейство, нормален живот. Като някое от тези хлапета, отиващи към предградията.

О, не, не искаш — смъмри я едно гласче в главата й. — Не го искаш за нищо на света.

— Тъкахоу.

Тя грабна дамската си чанта „Мълбери“ и слезе от влака. Хубавите дрехи и хубавата козметика за някои бяха луксозни неща, а за нея — необходимост. Дина инвестираше с всяко стъпало нагоре по стълбата. Купуваше си основни продукти, класически, които действаха, и изпитваше ефекта им върху собственото си лице.

Такава й беше работата. Или поне досега бе такава.

Тя тръгна внимателно нагоре по каменните стълби покрай перона и се озова в центъра на селото — пощата отляво, една закусвалня отдясно, само на няколко минути от къщата на Елън. Не бе говорила с майка си от година, освен двете кратки обаждания по телефона за рождения й ден и на Коледа. Дина не се бе връщала тук. Какъв бе смисълът да се преструва, че всичко е наред?

Къщата беше на мястото си, до голяма степен каквато си я спомняше — висока, чиста, добре боядисана. Това бе донякъде успокоително. Дина забеляза, че завесите са дръпнати. Успя да види старата си стая — пребоядисана и вече яркорозова.

Тя позвъни на звънеца.

— Да?

Майка й я огледа от горе до долу. Когато я позна, на лицето й се изписа изненада.

— Божичко, виж се само!

Не можа да сдържи възхищението си, което след малко се примеси със завист.

— Да не си станала някаква манекенка?

— Работя в козметичен магазин, мамо.

— Разбира се. Не ставаш за манекенка. Не си достатъчно висока. Не си и кльощава.

Елън носеше черни спортни панталони и поло блуза в същия цвят, съчетани с балетни пантофки. Косата й бе по-тъмно руса, подрязана на черта, беше си сложила малко пудра, руж и спирала, но нищо на устните. Тя все още бе стилна, но не можеше да се сравнява с дъщеря си.

— Може ли да вляза, мамо?

— Предполагам.

Елън отвори вратата.

— Леле. Нещата са се променили.

Дина се огледа. Всяка следа от тийнейджъри бе изчезнала. Имаше снимки в рамки — портрети на Елън и Пол, цялото семейство, много снимки в рамки на Джони. Никакви снимки на Дина, освен където бе снимана с брат си.

— Да, подредила съм я по мой вкус.

— Ще ме разведеш ли?

Елън вдигна рамене.

— Можеш да огледаш, ако искаш.

Дина с любопитство се изкачи по стълбите. В стаята на Джони плакатите бяха свалени, но леглото му бе същото, както и килимът и картините му в рамки. В стаята на Дина не само розовите стени бяха различни. Леглото, килимът, играчките й — всичко бе махнато. Стаята изглеждаше като излязла от „Хоум Шопинг“, с двойно легло в розово и златисто и подхождащи завеси над прозорците, дебел рошав килим и копринени рози в стъклена ваза.

— Получи си гостната стая — отбеляза тя весело, щом се върна долу.

Вече не се чувстваше толкова наранена, на този етап вече се бе закалила към обидите на майка си.

— Да. Понякога ми идват на гости приятели — от църквата или Приятелския клуб.

— Това е чудесно, мамо. Виж, не съм дошла да си бъбрим…

— Разбира се, че не. Защо ще искаш да видиш майка си?

— Ти нито веднъж не ми се обади…

Дина се спря, преглътна гнева си.

— Както и да е. Става въпрос за Джони. Мамо, той е болен.

— Болен? От каква болест?

На лицето й се изписа истинска загриженост.

— Да не е рак?

— Не. Не. Той е добре. Не е това.

— Господи. Уплаши ме, Дина. Винаги драматизираш прекалено.

— Мамо, той има проблеми в колежа. В смисъл че навярно му е прекалено трудно… Но по-големите му проблеми са свързани с алкохола. И наркотиците.

— Малко трева и пиене на никого не са навредили.

В очите на Елън заблестя гняв.

— Ти винаги си била света вода ненапита. Съсипа ми живота едно време. Знаеш ли това?

— Спасих ти живота. Подаваха те наляво-надясно като пуканки, мамо.

Елън стисна устни.

— Сега не смея да пийна и капка дори на Нова година.

— Така ти е по-добре.

Дина не понасяше самосъжалението й.

— Ти си склонна към пристрастяване. Джони го е наследил от теб. Пие без мярка и гълта хапчета като бонбони. Кокаин, екстази. Хапчета по рецепта.

— Може би има нужда от хубава любовна връзка. Аз имам такава, знаеш ли? — заяви триумфално Елън. — Пак излизам на срещи. С Оливър Гайдън.

— От погребално бюро „Гайдън“?

— Бизнесът му е добър — отвърна Елън отбранително. — А и съпругата му почина. Тя бе в църковната група с нас. С Оливър излизаме от известно време, от лятото насам. Мисля, че е възможно да ми предложи.

— Това е страхотно, мамо. Наистина — усмихна се Дина на майка си.

Въпреки всичко все пак й се искаше тя да е щастлива, може би това щеше малко да я разнежи.

— Не е благодарение на теб — изтъкна Елън.

— Да седнем.

— Защо? Ще оставаш ли?

— Господи — възкликна тихо Дина. — Аз съм собствената ти дъщеря. Не можеш ли да си поне малко мила с мен?

Елън вдигна рамене.

— Щях да съм, ако проявяваше някакво уважение. Но винаги нещата се въртяха около малката госпожица Идеална. Хайде стига, Дина, имам си работа. Какво очакваш да направя по отношение на Джони?

— Да разговаряш с него. Да го посъветваш. Той все още те обича.

Дина въздъхна дълбоко.

— Мамо, трябва да покажеш на Джони, че го приемаш.

— Винаги съм приемала сина си.

— Той е гей. Има си приятел — Брад Евънс. Стабилен младеж е, ще става адвокат и е точно това, от което се нуждае Джони.

Лицето на Елън пребледня като платно. Тя се олюля и се хвана за облегалката на стола.

— Глупости — изсъска. — Лъжеш, лъжеш само за да ме нараниш. Джони не е гей.

— Такъв е. И живее с Брад.

Лицето й от бяло стана червено. Елън изглеждаше зачервена, все едно току-що бе погълнала четвърт бутилка „Джак Даниълс“.

— Дрогира се. Ти го каза. Просто е объркан. Няма начин да е хомосексуалист. Баща му непрекъснато гонеше стриптийзьорките…

— Мамо! — извика Дина. — Нямам време за това. Джони е гей. И е почти пристрастен. Има нужда от твоето съчувствие и твоята любов. Поне веднъж в скапания си живот помисли за някого другиго. Родил се е гей и ще умре гей. Остави настрана седемдесетте години, фокусирай се върху сина си.

Елън се стовари на дивана си.

— Какво ще каже Оливър?

— Нищо, ако те обича. А ако Джони му пречи, по-добре го зарежи.

Елън поседя мълчаливо няколко минути, хапейки долната си устна.

Дина виждаше как майка й размишлява върху ситуацията.

— Ще се видя със сина си, както и с приятеля му. Той ми е син. Не ме интересува. Каквото и да е положението, случват се такива неща в наши дни, нали? Не е като едно време.

Дина въздъхна с облекчение. Слава богу.

— Да, мамо, не е като едно време. Жените от църквата ще те осъдят много по-строго, ако изоставиш момчето си. Знаеш го.

Елън се полюшваше напред-назад, обгърнала се с ръце.

— Защо е казал на теб, а на мен — не?

— Нито веднъж не си отишла да го видиш, мамо.

— Плащам колежа му.

— Въпросът не е само в написването на чек. Ходя при него почти всяка неделя, откакто се установих в града. Отначало се притесняваше да го признае пред мен. А после се е запознал с Брад и така просто се случи.

Елън впери поглед в Дина.

— Ходила си при него всяка неделя. Опитвала си се да се сближите. Настройвала си го срещу мен.

— Мамо, не се дръж като луда.

— Луда? Не съм луда. Какви ти ги говори той? Само се опитваш да ми го отнемеш. Насърчаваш го в тая работа с наркотиците и за това, че е гей.

— Няма как да го насърчавам, той просто е гей.

— Би направила всичко, за да си първа — всичко, за да го накараш да ме остави. Мен — която отгледах и двама ви, сам-сама.

Дина си пое въздух на пресекулки. Жестокостта на майка й се впиваше в нея като отрова. Тя се разтрепери. От липсата на любов я обземаше тревога и паника.

— Искаш ли да го доведа тук?

— Не. Може и сам да дойде. Той няма нужда от теб, Дина. Джони има нужда от майка си.

— Ще е добре да приемеш Брад. След това вероятно ще се наложи да платиш лечението му в клиника.

Елън отново вдигна поглед.

— Да платя? Плащам колежа.

— Клиниката е скъпа, мамо. Нямаш ли някакви останали пари?

— Спестяванията ми ми трябват. С Оливър ще продадем това жилище и ще си купим нещо хубаво. Всичко сме обсъдили. Ще се местим в Бронксвил.

Бронксвил беше луксозното село в съседство. Майка й говореше години наред за Бронксвил, преди Дина да се махне. Това бе целта й, нейната шангри-ла.

— Но Джони се нуждае от средствата.

— Така е. И от колежа се нуждаеше, само че се провали. Както и ти, но ти имаш работа, нали?

— Имах работа. В момента съм малко на свободна практика…

Елън не я слушаше.

— Ами ако му дам всичките си спестявания за клиника, а той после излезе и пак почне? Какво ще го спре?

— Просто трябва да се надяваме. Няма гаранции…

— Е, аз мога да гарантирам, че ако не похарча парите си по наркомани, все още ще ги имам.

— Благодаря, мамо.

На Дина й бе дошло до гуша.

— Поне ще накарам Джони да дойде да те види. Може би ще има някаква полза.

— Ще се запозная с приятеля му — рече майка й важно. — Ще им дам благословията си.

Но не и парите си.

— Супер.

Дина се изправи. Майка й не стана да я изпрати, а какво остава да я целуне по бузата за довиждане.

— Лошо ми е — рече. — Няма да те изпращам.

На следващия ден Брад заведе Джони в града. Дина ги очакваше в апартамента си. Имаше нужда да помисли. Опита се да звънне на Хектор, но той не си вдигаше телефона. Когато заобиколи магазина и позвъни на звънеца на апартамента му, не последва отговор, тя само видя как помръдват дръпнатите му завеси.

Дина се премести до прозореца си, който гледаше навън към улицата. Сега жилището й бе функционално, малко повече нейно, макар да нямаше пари да го ремонтира така, както й се искаше, Дина го бе обзавела евтино, пребоядиса го, окачи няколко огледала. То вече изглеждаше по-просторно. Но щеше да й се наложи да направи по-големи промени, ако искаше да го продаде.

Чувстваше се уморена — много уморена. Мислеше за Джони, за майка си, за Хектор, за „Медоу“. Отчаяно искаше независимост, да се откъсне от всичко. Тогава нямаше да трябва повече да чака, да се измъчва. Дина искаше живот, искаше сила. Беше много близо до целта си, но нещо стоеше на пътя й.

Хектор Грийн се огледа. Обстановката му бе непозната — дългата заседателна зала с орехова ламперия, зелените кожени фотьойли. Четирима адвокати седяха срещу него с жълти тефтери и ожесточено си водеха записки, макар да не им бе казал много. До тях седеше младеж с бледа кожа и превзета прическа, облечен в скъп костюм.

— Сигурни ли сте за това?

Главният адвокат беше белокос мъж на възрастта на Хектор, може би съвсем малко по-млад. Имаше шкембе и говореше с крайно самочувствие.

— Боя се, че да — отвърна младежът. — Госпожица Кейн е измамница. Тя бе замесена в несполучлив опит за изнудване на семейството ми.

Едуард Джонсън разпери ръце.

— Господин Грийн, бизнесът ви е бил успешен и преди да се появи тя.

— Пускането на „Медоу“ беше нейна заслуга.

— След като вие сте положили извънреден труд — изтъкна адвокатът. — Вие сте измислили продукта, вие сте работили денонощно. А тя се е върнала в магазина, за да продава нещата, които вие сте поръчали. По същество, поводът да сме тук е нелепият договор, който тя ви е накарала да подпишете.

— Можела е да поиска обезщетение за заема си — дори десетократно повече — заяви тъжно Едуард. — Вместо това е взела петдесет процента. На вас ви е отнело цял живот да се научите как да създадете „Медоу“.

— Възползвала се е от един възрастен човек, неразполагащ с подходящ правен представител. Това е крайно спорен въпрос.

Хектор поклати глава. Нямаше представа какво да мисли. Искаше му се само да млъкнат!

Дина, беше виновна. Защо не му даваше да спечели пари?

— Бих искал да разработя нощния крем и да се пенсионирам.

Той вдигна рамене.

— Много е просто. Искам да отида някъде на топло. Стар съм, не мога да работя повече.

— Проблемът е, че това ще е нощен крем „Медоу“. А тя е съпритежател на името — освен ако не заведем дело и не променим положението.

— Аз мога да измисля различно име…

— Веригата „Глемър“ искат марката „Медоу“.

Хектор се тросна:

— Тогава защо сме тук? Тя притежава половината. Има си договор.

— Можем да се борим в съда…

— Нямам интерес да се занимавам и да ходя по съдилища.

— Господин Грийн, ако ми позволите — намеси се Едуард Джонсън, — госпожица Кейн няма пари да наеме адвокати за удължен период. В момента е във финансова криза. Моето предложение е просто да я заплашите. Фирмата ни ще й изпрати призовките, ще поеме дейността по делото. Ще я заровим с документация. Скоро тя ще признае, че вие сте истинският собственик на „Медоу“.

Той се засмя.

— Ще проявите щедрост, ако се въздържите да я съдите за измама — опит за кражба.

Хектор загриза кокалчетата си по стар навик.

— Искам всичко това да свърши.

— Смятате ли, че едно двайсетгодишно момиче трябва да открадне плода на дългогодишния ви труд?

Той поклати глава.

— Тогава трябва да го направите. Искате ли? Господин Джонсън поема всички такси.

Дина бе излязла да потича по улицата, когато я настигна красива студентка.

— Вие ли сте Дина Кейн? — попита непознатата. — Онази, която произвежда крема „Медоу“?

— Аз съм Дина — отвърна тя, изтръгната от мислите си за Джони.

Тази сутрин Брад го бе открил в Китайския квартал, пребит и захвърлен на тротоара. Сега беше в болница, където се потеше и повръщаше поради липсата на наркотици.

Казаха, че е наркозависим.

Джони Кейн се спускаше по нанадолнището като тийнейджър на влакче на ужасите по-бързо, отколкото някой можеше да предположи. Срещата с Елън не бе минала добре. Брад разказа всичко на Дина на една вечеря със спагети — стиснатите усмивки, вдървените прегръдки. Новият любовник на Елън бил там, разказа й той, и се закашлял всеки път, щом Брад докоснел Джони или говорел за връзката им. А Джони поискал питие и си тръгнал след двайсет минути, когато установил, че няма нищо в къщата.

— Не знам дали тя го обича. Не я знам дали изобщо обича нещо.

— Не й харесва, че е гей. Майка ми я е грижа как изглеждат нещата, винаги това я е интересувало.

— Е, ако не внимава, ще има мъртъв син.

Дина й се обади веднъж след това и още веднъж я помоли за пари. Намери една клиника в Катскилс — уединено място с отлични терапевти и добра репутация. Джони трябваше да остане един месец, може би шест седмици, което щеше да струва шейсет хиляди долара.

— Сигурно се шегуваш, Дина. С Оливър започваме наш съвместен живот. Нека Брад се погрижи за Джони.

— Той все още е студент, мамо.

— Може родителите му да са по-богати от мен. Освен това Джони сам трябва да поиска да бъде излекуван — заяви Елън лицемерно. — Не мисля, че е готов.

Дина потрепери. Тънката нишка, която тя смяташе че съществува — любовта на Елън към Джони — се късаше, отслабваше. Тя се зачуди кое е по-неприятното за майка й — откритието, че синът й е гей, или новината, че прекарва време със сестра си.

Дина не искаше да мисли за това. Беше се вкопчила в идеята, че майка й обича поне единия от тях. Днес вече не беше толкова сигурна. Майка й беше патологичен случай, но поне лесно взимаше решенията си. Ако не помогнеше, не подкрепеше Джони, Дина щеше да го направи вместо нея.

— Е, в такъв случай се радвам, че ви открих — каза студентката, връщайки я отново в реалността, и я загледа втренчено. — Тези документи са за вас.

Тя бръкна в една раница и подаде на Дина няколко плика.

— Моля? — възкликна Дина.

— Получихте призовка. Съжалявам. Приятно тичане.

Момичето извади един фотоапарат и преди Дина да може да помръдне, я щракна как държи твърдите бели пликове.

Дина погледна нагоре към жилищната си сграда на Първо авеню и сърцето й задумка силно — не само от физическото усилие.

„Шеймън и Кеблър“, пишеше върху печатите на пликовете. Адвокатски услуги.

Хартията бе твърда и дебела, луксозна. Тя разкъса единия плик.

Клиентът ни… мошеническа принуда… интелектуална собственост, права и търговска марка… възползват от уязвимостта… под съд за сключване на договор, цени и вреди, възлизащи на сумата от десет милиона долара…

Дина едва не се разсмя. Десет милиона? В момента се чувстваше така, сякаш не притежаваше и десет долара. А и да ги имаше, щеше да даде девет от тях за Джони.

[1] Хиперкинетично разстройство с нарушение на вниманието. — Б.пр. ↑

[2] Препарат за лечение на ХРНВ. — Б.пр. ↑

Осма глава

— Съжалявам — каза Елайза Шърман.

Тя огледа внимателно младата си клиентка. Дина Кейн бе интересно момиче, едно от най-необичайните лица, които някога бяха влизали в кабинета й. Искаше да й помогне, но хлапето нямаше пари. Не и такива, които да й стигнат за битка в съда.

— Просто те са голяма фирма — специалисти по корпоративно право. По мое мнение имате голям шанс, но могат да предявяват искане след искане. Без да имате пари, никоя фирма няма да се наеме да ви представлява. Вариантът за плащане на таксите само при успешен развой е рискован, защото те разполагат с много адвокати.

Тя се размърда неспокойно, пред нея стоеше едно двайсетгодишно момиче, което се бе издигнало от нищото, бе взело петдесет процента от популярен козметичен продукт и й предстоеше да бъде опечена на шиш.

— Вижте, мога да ви препоръчам някои фирми от предградията. Трябва да опитате да вземете заем от банката. Или може би имате семеен адвокат…

— А вие какво бихте направили, ако бяхте на мое място?

— Ситуацията е сложна.

Малкият, претрупан кабинет на Шърман на Трета улица бе пълен с юридически книги и имаше малък прозорец, който гледаше към друга сграда. Тя се занимаваше с разни дела, колкото да се прехранва — служебни дела, трудови злополуки, корпоративни отговорности.

— Мисля, че бих наела адвокат да напише няколко писма, които да потвърдят, че ще участвате в битката докрай, след което бих поискала споразумение.

— Споразумение?

— Върни твоята половина от линията „Медоу“. На цената, която предложат, каквато и да е тя.

Дина прегледа отново писмата.

— Не звучат така, сякаш искат споразумение. Ако не подпиша документите, ще ме съдят.

— Не можете ли да убедите доктор Грийн?

— Хектор няма да иска да говори с мен. Парите наистина го промениха.

— Да — съгласи се адвокатката. — Те имат тази способност.

Дина въздъхна.

— Значи, ако ви наема да напишете писмата, колко мога да получа?

Елайза вдигна рамене.

— Ще опитам с малка сума — права сте, че не искат споразумение — например петдесет хиляди долара, само за да излекуват главоболието.

Дина едва не се задави с водата, която отпиваше от бяла пластмасова чашка.

— Петдесет хиляди? Само толкова?

— Те са сериозна фирма.

— Благодаря — каза Дина.

По-възрастната жена я виждаше как размишлява.

— Още един въпрос — добави. — Ако имам пари да наема фирма като тяхната и да участвам в съдебно дело, ще запазя ли дяла си?

— О, разбира се. Наистина смятам така. Договорът е стабилен, вие сте го убедили да разработи крема, вие сте поели магазина — участвали сте във всичко. А и фактът, че сте заложили ипотеката на апартамента си… всичко е налице.

— Благодаря ви за отделеното време.

Дина се изправи.

— Какво ви дължа за консултацията?

Елайза Шърман съжали хлапето.

— Абсолютно нищо — отвърна. — Успех, госпожице Кейн.

Дина седна на кухненската си маса пред една недоизядена купичка с овесени ядки. Беше потънала в екрана на лаптопа си и „Уол Стрийт Джърнал“. До нея имаше обикновен бял тефтер, на който бе написан списък с имена.

Кратък списък.

Само неколцина имаха способността да й помогнат. А името най-горе на списъка? Все едно щеше да се свърже с легенда.

Джоел Гейнс беше един от изявените бунтари на Уол Стрийт. Той бе на четиридесет и една години, рисков капиталист от старата школа — нямаше интернет сайт. Гейнс купуваше компании, разцепваше ги и ги продаваше. Той основа първия си хедж фонд едва двайсет и пет годишен, а на трийсет вече бе собственик на автомобилен концерн в Детройт, пътническа агенция в Ню Йорк и няколко цитрусови ферми в Калифорния. Имаше лоша репутация на брутален играч с безмилостен поглед върху крайния резултат. Гейнс съкращаваше работни места и правеше компаниите печеливши. Беше се оженил рано, на двайсет и три, за Сюзън — светска красавица, която устройваше легендарни партита в Хемптънс и оглавяваше няколко управителни съвета на благотворителни организации. Имаха двама синове, на седемнайсет и петнайсет години. Съдружникът му Боб Голдщайн бе по-възрастен и много уважаван. Той се грижеше за престижа, а Гейнс вършеше останалото.

Дина обожаваше историята му. Искаше й се да е като него. Един ден може би щеше да стане.

Пръстите й се пресегнаха за телефона, после се поколебаха. Беше толкова невероятно да се получи. Защо, за бога, мъж като Гейнс ще се съгласи да се срещне с нея?

Но тя бе убедена в едно — на нейно място, на нейната възраст, Джоел Гейнс щеше да се обади. Щеше да се обади на всички.

Писмата от адвокатската фирма бяха струпани на купчина пред нея, заплахите им — записани ясно върху твърдата кремава хартия. Тя искаше да се измъкне, просто нямаше избор.

— Какво предстои за днес? — попита Гейнс.

Секретарката му Мериан постави върху бюрото му прилежно напечатан списък. Гейнс винаги предпочиташе напечатания на хартия текст. Намираше екраните за разсейващи. Други банкери пускаха цифрите, обработваха алгоритмите, Гейнс ходеше в заводите, разговаряше с работниците, използваше продуктите. Тъкмо затова бе сред най-добрите.

— Имате среща на закуска с японския екип.

— Много добре.

Той отправи поглед навън през огромните прозорци от пода до тавана.

— Пусни ги да влязат възможно най-скоро.

— От „Ню Йоркър“ ще дойдат за интервю в десет.

— Разбрали ли сме се?

— Да, сър.

— Много добре. Двайсет минути, не повече.

— Да, сър. После имате разговор с профсъюзните лидери от фабриката в Милуоки.

— За тях мога да отделя един час.

— Обяд с господин Голдщайн.

— Добре. Днес ще отидем в „Жан-Жорж“.

— Много добре, сър. След това имате четирийсет и пет минути за имейли и обаждания. Ще ви подготвя брошура.

— После какво?

— Уговорката с личния ви треньор е за три и половина, а в пет имате среща с кмета относно новия строеж в „Трибека“. Шофьорът ви ще ви закара директно вкъщи от кметството в пет и четирийсет.

Той кимна. Прибирането вкъщи — това бе онази част от деня, която му харесваше най-малко.

— Нещо друго?

— Ами… споменахте, че може да поговорите с онази млада жена, която се обади относно козметичния крем.

— Да. Интересно. Как й беше името?

— Дина Кейн.

— Виж дали няма да можеш да вмъкнеш един разговор с нея по телефона измежду другите. Ще я изслушам. Десет минути.

— О.

— Какво има?

— Тя чака отвън, сър.

Джоел премигна.

— Споменал ли съм за среща?

— Не. Твърди, че предпочита да разговаряте лице в лице. Разбира, че можете да й отделите само няколко минути, каза, че ще изчака. Искате ли да я отпратя?

Той се засмя. Харесваха му нахаканите хлапета — без значение пола им. Повечето бяха ревностни младежи, току-що завършили някой елитен университет, които бяха гледали „Уолстрийт“ твърде много пъти. И най-често бяха мъже.

— Може да си тръгне и да се върне следобеда, ако иска. Или да почака. Може да отнеме няколко часа.

— Много добре, сър.

Мериан не посмя да коментира.

— Донеси ми кафе, моля.

Пороците му не бяха много, но кофеинът бе един от тях.

Дина изчака. Беше дошла подготвена, носеше си записките, разпечатките, проектите, кратко описание на случая. Както и телефона си. Докато часовете отминаваха, тя не прелистваше безцелно списания и не зяпаше през огромните прозорци на „Гейнс и Голдщайн“ към Шесто авеню долу. Тя четеше и разучаваше, преглеждайки сайтовете на „Джърнал“, „Ню Йорк Таймс“, „Форбс“, „Форчън“ и всички други, които откриеше, проследявайки дейностите, които Джоел Гейнс някога бе вършил.

Четивото бе увлекателно. Дина веднага схвана всичко. Съществуваше красива логика в начина му на работа, примесена с хазартна нотка, която го правеше изкусен бизнесмен. Личният самолет, изключителните училища, къщата в Хемптънс — всички тези неща не я интересуваха толкова, те бяха само естественият резултат от брилянтния ум, действащ в кабинета зад нея.

Тя наблюдаваше как мъжете влизаха в кабинета му и се завръщаха след часове или минути, изпълнени с благоговение и бърборещи помежду си. От японските бизнесмени, до журналиста и фотографа, до мъжете с карирани ризи и джинси, с изтормозени и загрубели физиономии. Не й беше напълно ясно какво прави той, но по реакциите им на излизане си личеше, че явно го прави страхотно.

Беше вълнуващо. Разтърсващо. По друго време може би щеше да е доволна само да присъства на някоя негова среща. Но не и днес. Не бе дошла само да му се възхищава. Тя имаше нужда от него. Имаше нужда от тази сделка.

Най-накрая, около обяд, се появи секретарката му, изглеждаше безупречна в тясната пола, копринената риза и обувките с тънки токчета — елегантна блондинка на петдесет и няколко години.

— Госпожице Кейн, господин Гейнс ще ви приеме.

Тя скочи на крака, опитвайки се да успокои учестеното си дишане.

— Трябва да ви предупредя, че разговорът ви трябваше да се състои по телефона. Господин Гейнс не разполага с повече от десет минути. Опитайте се да ги съкратите.

Дина нямаше намерение да отвръща нахално на секретарката, така че просто кимна.

— Да, госпожо.

Вратата се отвори към просторен кабинет, точно какъвто Дина бе очаквала да види. Но това не й попречи да се впечатли. Мекият вълнен килим в светлосив цвят отвеждаше до стена от прозорци в единия край и чисто бели стени на другите три страни, по които бяха окачени огромни платна с модерно изкуство, тя разпозна една картина на Баския, огромна репродукция на Уорхол, две други, които не й бяха известни, но и от тях лъхаше на много пари. На едната стена върху огромен дисплей неспирно преминаваха данните от борсата на Урл Стрийт.

Дина преглътна сухо. Тя бе впечатлена, дори малко възбудена, против волята си. Всичко беше толкова натрапчиво.

Гейнс седеше зад бюрото си, преглеждайки някакви документи, когато тя се приближи. Дина го огледа — квадратните мощни рамене, мускулестото тяло под хубавия костюм. Той носеше обикновен стоманен часовник, нищо луксозно. Профилът му откриваше забележителна квадратна челюст, а косата му бе прошарена и подстригана много късо.

— Благодаря, че ми отделихте време за среща, господин Гейнс.

Тя седна, без да я поканят. Имаше стол и Дина нямаше време за любезности.

— Имах намерение да говорим по телефона.

Гейнс се обърна и я погледна, при което Дина се изчерви от изненада.

Той беше секси. Очите му бяха тъмни, оградени от черни и изключително гъсти мигли. Широкият нос и изразителната челюст подхождаха на властната му аура и на мускулестото му тяло. За момент тя си го представи как вдига тежести във фитнес залата.

— Да, сър.

Дина с мъка се опита да се върне в настоящето.

— Реших, че ще мога по-добре да ви обясня за какво става въпрос, ако се срещнем на четири очи.

Тъмните очи проблеснаха нагоре-надолу по тялото й и Дина усети надигащото се у нея желание.

Той се облегна назад в стола си.

— Давай, хлапе. Обясни ми.

— Бяхме съдружници с един мъж, който държеше малък магазин за козметика — химик, който не бе работил от години. Аз обичам козметиката и красотата.

Той наклони глава с милиметри, без да й направи комплимент.

— Магазинът потръгна много добре, но той не искаше да се разрастваме. Убедих го да изобрети страхотен дневен крем. Аз осигурих парите за лабораторните разходи, за опаковането — заложих апартамента си, за да изтегля заем, а в замяна получих половината от правата над продукта. Казва се „Медоу“ и се продава много добре. Ето.

Тя му подаде листове с фактите.

— Може да стане голям хит, с подходящото разпространение. Нещо като нов „Крем де ла Мер“[1].

Гейнс прегледа документите.

— Поздравления. Аз за какво съм ви?

— Съдружникът ми ме съди — за десет милиона долара. Твърдят, че съм му откраднала половината крем. Той иска да прави други продукти от серията, без да ми плаща. От магазин „Глемър“ му предложиха милион долара за нощен крем.

— Голяма каша.

Дина преглътна с мъка.

— Видях се с адвокат и тя каза, че не мога да спечеля делото. Дори да успея да докажа, че аз съм спонсорирала производството на крема, авторитетната фирма, която той е наел, вероятно ще предяви толкова много искания, че няма да имам пари да се защитавам в съда. Похарчих всичко, което имах, за финансирането на „Медоу“.

— Той защо ти причинява това?

Очите й се насълзиха от срам и тя яростно премигна, за да ги скрие.

— Може би бях прекалено настоятелна с него. Хектор просто искаше спокоен живот. А сега иска първо пари, а след това спокоен живот.

Гейнс я погледна, след което премести погледа си отново върху документите. Те представляваха солидна купчина, предоставена му от човек, който го бе преценил добре. Тя бе включила не само цифрите от продажбите и договора си, но и всички разходи, проекти, както и отзиви от пресата. Бе съставила малко снопче от статии и рецензии, прилежно изрязани от списания за мода и красота. От пакета с документи, който тя бе подготвила, той усети, че става въпрос за навлизането на крем чудо на пазара.

— Адвокатката ми каза, че делото в съда може лесно да се спечели с достатъчно пари. Но аз нямам никакви пари.

— С какво сте се занимавали преди?

Той се облегна назад в стола си. Момичето привлече интереса му не само защото бе красиво. Като един доста заможен мъж той непрекъснато се намираше край хубави момичета, нощните клубове изобилстваха от модели, надяващи се да си хванат някой финансист, женен или не.

Тя имаше елегантен вид — тесни черни панталони, равни обувки и тъмночервена копринена блуза. Никакви бижута, нямаше нужда от тях. Лицето й изглеждаше като гримирано от професионалист — бледорозов руж на върха на скулите, прозрачен розов гланц на устните, някакъв почти незабележим фондьотен, много бледокафяви сенки. Когато такова момиче говореше за красота, предвид младостта й, той имаше усещането, че разговаря с експерт.

— Започнах като сервитьорка. После навлязох в продажбата на козметика, както казах.

— Не сте завършили колеж?

— Нямах средства. Майка ми остана вдовица рано.

Той повдигна вежди.

— Нали не мислите, че ще ми повлияете със сълзливата си история?

Дина пак се изчерви, но този път от гняв.

— Каква сълзлива история? Кариерата ми е доста успешна.

— Досега.

Харесваше му духът й. Много. Просто си играеше с нея в момента, забавляваше се.

— Значи не можете да се борите в съда.

— Не, сър. Но за вас ще е лесно като детска игра. Ще се подмокрят, като разберат с кого си имат работа.

— Това сигурно е вярно — усмихна се Гейнс. — Когато става въпрос за адвокати, имам голям опит с тях.

— И репутация.

Той избута стола си малко назад, разгледа я по-обстойно.

— Каква репутация имате предвид?

Дина се изчерви.

— Сигурна съм, че ме разбрахте, господин Гейнс.

— Много добре.

Тя не увърташе и това го развесели. Никой не смееше да му говори така. Всички се държаха страхливо, ласкателно, сервилно. Но момичето явно не бе наясно с това.

— И знаейки репутацията ми, защо си мислите, че ще проявя интерес?

— В „Джърнал“ се казва, че „Л’Одас“ търси начини да разшири присъствието си в козметичния бранш, да се разрасне. Имате нужда от серия козметика за лице.

„Л’Одас“ беше позападнала фирма за луксозни стоки с блестящо минало зад себе си, която „Гейнс Голдщайн“ бяха купили преди два месеца.

— „Медоу“ може да стане голяма част от това възраждане. Ще ви продам моите петдесет процента и целия си дял в бъдещите продукти и марки от серията. Когато те разберат, че вие ще участвате в битката, вероятно ще се изпокрият. Може да купите половината на Хектор, както и формулата за крема. И ще разполагате с един страхотен продукт. Виждате ли, „Медоу“ в действителност работи, защото Хектор е талантлив химик. Заради това магазинът ни имаше такъв успех.

Той кимна.

— И как така една сервитьорка се сдобива с имот, който да заложи срещу заем?

— Майка ми ми даде малък заем и аз спестявах. Купих си апартамент, ремонтирах го, размених го, направих същото с друго жилище.

Тя отметна коса с жест на гордост.

— Справих се много добре.

— Извинете. Сър?

Мериан Харис бе на вратата, цъкайки с език нетърпеливо.

— Резервацията ви за обяд.

— Идвам.

Той се изправи и момичето направи същото.

— Идеята не е лоша, цифрите сигурно ще я подкрепят. Ще се обадя тук-там и ще ви потърся.

— Искате ли телефонния ми номер?

— Не.

Той излезе с широки крачки от кабинета, без да я погледне.

— Ще ви намерим, ако се наложи.

Тя прекара един отчаян следобед в мъкнене по банките.

— Не можем да ви помогнем.

— Прекалено е сложно положението.

— Нямате никакви авоари. Това е само лист хартия.

Каквото и да кажеше, не можеше да ги убеди. А другите рискови капиталисти, с които се опита да разговаря, почти не й обърнаха внимание, единият й даде час за среща чак след три седмици.

Уморена, обезкуражена, тя се отправи към апартамента си. Ако не се получеше, ако се наложеше сама да се защитава на делото, щеше да фалира. Божичко, помисли си Дина. Ще се върна на нулата, на дъното. Още утре трябваше да се обади на някой агент по недвижими имоти, да се опита да се отърве от апартамента си възможно най-бързо. Ако извадеше късмет, щеше да получи няколко хиляди, които да вложи във фонд за Джони.

А после какво? Нямаше препоръки, никакво доказателство за успеха си. Пак ли щеше да стане сервитьорка? Хектор щеше да я изкара крадла, коя козметична марка щеше да поиска да работи с нея?

Тя отиде в спалнята и легна на леглото. Трябваше да стане, да се изкъпе, да се преоблече. Но нямаше никаква енергия. Дина просто не можеше да помръдне.

Тази сутрин си мислеше, че е постигнала някакъв успех. Но Гейнс не се бе обадил. Беше безнадежден, глупав, екстравагантен ход…

Телефонът до нея на леглото иззвъня.

— Дина Кейн.

— Джоел Гейнс.

Тя веднага се изправи. Дланта й, която държеше телефона, започна да се поти.

— Да, сър.

— Сделката е следната — ще откупя дяла ви за половин милион долара.

Тя ахна шокирана.

— Боже мой.

— Не ви правя услуга, поемам риск. Това включва целия ви дял, не само в този крем, но и във всичко, разработено за марката „Медоу“, серията, интелектуалната собственост, всичко. Ще поема всички отговорности, които ви принадлежат.

— Не знам какво да кажа.

— Предлагам да кажете „да“ — каза той.

— Да. Сър. Благодаря.

— Не ме слушате. Сключвайки тази сделка, се поставяте в положението на Хектор Грийн. Ще ви отпусна авансово относително малка сума пари. Ако кремът пожъне популярност, може да се окаже, че сте продали дял, който би могъл да струва десетки милиони, че и повече, а сега вие имате нужда от пари. И когато това се случи, не се опитвайте да ме преследвате. Не идвайте да ми плачете на рамото.

— Ясно, сър.

Дина не можа да сдържи огромната усмивка, която се разля на лицето й. Той бе толкова откровен, открит с нея. И в същото време не отстъпваше за нищо. Много й допадаше отношението му.

— За вас може и да струва десетки милиони, но за мен не струва толкова. Не мога да се занимавам със съдебни дела.

— Ще се опитате ли да се пазарите?

— Не съм в позиция да се пазаря.

— Точно така. Не сте — потвърди той меко и Дина отново усети пърхането на желанието в стомаха си.

Престани веднага, нареди си тя, благодарна, че се намира на другия край на телефона и той не може да види никоя от реакциите й.

— Обаче парите наистина ми трябват бързо.

— Всички така разправят. Може да се срещнем на кафе утре сутринта в осем часа. Ще ви дам да подпишете някои документи.

— Да се срещнем на закуска? Добре. Да, сър.

— Казах на кафе. Това е сделка за половин милион долара. Нямате право на закуска.

Дина се усмихна.

— Разбира се, че не. Къде да дойда?

— „Френч Роуст“ — отвърна той. — На Шеста и Дванадесета улица. Не закъснявайте.

— Добре, сър. Благодаря, господин Гейнс.

— До утре, Дина Кейн.

Проститутката бе една от любимите му. Екзотична смесица от афроамерикански и латино черти, с кожа с цвят на кафе със сметана, тя подскачаше нагоре-надолу върху члена му с ленива усмивка и ентусиазъм. Беше известна в средите си под името Коко, за което Едуард нямаше нищо против.

— О. Да.

Той се размърда, наблюдавайки полюшването на перфектните й огромни фалшиви цици.

— Давай. Хайде, покажи ми.

— Ооо — изстена тя театрално.

Той се намръщи — мразеше, когато му говореха. Едуард искаше само анонимен секс. Бързо затвори очи и си представи Дина Кейн — това стройно, секси, младо тяло. Замисли се за адвокатите и как смята да я унищожи. Най-вече си мислеше как ще я остави отчаяна и без пукната пара и тя ще дойде при него и покорно ще коленичи да му духа. Той изстена и свърши.

Коко се плъзна и слезе от него.

— Cherie, беше чудесно.

Тя изимитира някакъв креолски диалект. Не че на него му пукаше. Коко се запъти към банята. Вертепът беше от класа и малкият й апартамент кипеше от екшън. Следващият й клиент всеки момент щеше да пристигне.

Той намъкна панталоните си, без да си направи труда да се измие. До леглото лежеше малката му бутилка със сребърна капачка заедно с лъжицата за кокаина. Едуард изсмърка още една малка доза. Приличаше точно на английски джентълмен от деветнайсети век с кутийката си за емфие. На Едуард този образ му харесваше, караше го да се чувства добре.

Щом закопча ризата си, химичният прилив започна да му действа. Да, нещата бяха наред, нещата бяха по-добре. Мекушавият му баща бе офейкал, така че — майната му. Едуард нямаше никакво намерение да работи, за да се издържа. А колкото до армията — тази работа беше за балами.

Нямаше нужда от терапия. Просто имаше нужда да закопае Дина Кейн. И това се случваше по-скоро, отколкото се бе надявал. Хектор Грийн, онзи тъп, объркан старец, му бе казал каквото искаше да знае.

— Тя наистина финансира продукта, господин Джонсън. Ипотекира апартамента си…

— Как си е купила апартамент?

Чрез някой богат чичко, без съмнение. Някой като баща му. Курва.

— Не знам. Не говорехме много за друго, освен за работа. Аз държа на личното си пространство. Както и тя.

Може би не чак толкова.

— Добре. Благодаря, Хектор.

Особено удоволствие изпита да наеме адвокати, които можеха да стъпчат тъпото малко откритие на Дина, и то със солиден замах. Сега те щяха да откраднат малкото й кремче за лице — божичко, крем за лице — и всичко, което е взела като заем срещу ипотеката на апартамента си. Мечтата й да се издигне до средната класа, да се изкачи по социалната стълбица… Щеше да й се наложи да се прости с тези неща.

Призовката бе изпратена и това го бе възбудило. Последваха питиета в нощен бар, тиха размяна на думи с един дискретен дилър и след това посещение при проститутка.

Повече нямаше да преследва тийнейджърки, бедни студентки или момичета от предградията. Щеше да си подбере класна съпруга, а отделно да чука момичета на повикване. Кокаинът закипя в кръвта му. Коко изглеждаше добро решение. Дискретна. Лесно можеше да се скрие. Той бе умен, щеше да се занимава само с професионалистки — курви с телефони „Блекбери“ и здравни удостоверения, които можеха да се видят черно на бяло.

Но засега бе приключил.

— Доскоро, захарче — провикна се тя, щом Едуард отвори вратата на излизане, без да й обърне внимание.

Не бе дошъл тук на приказка.

Колата с шофьора на майка му беше паркирана отвън. Какво като наближаваше почти два часа сутринта? Нали затова му плащаше? На Едуард му се прииска да отиде на клуб, но реши, че ще има време за голямо парти по-късно, когато Дина бе официално фалирала. Той очакваше капитулацията от адвокатите й на следващия ден във вид на писмо, молещо Хектор за милост. Едуард нямаше търпение да покаже на момичето кой в действителност дърпаше конците.

Едуард идваше на себе си. Първо, той бе излязъл от клуба и се бе прибрал вкъщи. Щом като баща му нямаше да му осигурява парите за живеене, майка му трябваше да го стори. Той го заслужаваше. Нали тъкмо от глупостта на баща му се бе възползвала Дина. Едуард трябваше да прекъсне образованието си в колежа, за да запази семейната чест. Така че му бяха длъжни. Той бе жертвата тук!

— Мамо!

Той нахлу в спалнята й и дръпна натруфените завеси. Слънчевата светлина обля прашната стая.

— Ставай.

— О, боже — изстена тя.

Навсякъде имаше бутилки — до леглото, върху нощното шкафче — шампанско, уиски и ликьори. Тя явно не подбираше, просто взимаше всичко, оставено по шкафовете, всичко, за което нямаше да се налага да напуска къщата.

— Остави ме на мира.

Стаята смърдеше на пот, даже и малко на повръщано. На Едуард му се повдигна. Отметна завивките от леглото, майка му лежеше там, напълно облечена в панталоните, които си бе сложила преди два дни.

— Влизай по душа.

Той я измъкна яростно от леглото, докато тя се дърпаше и пъшкаше. Към спалнята бе прикрепена голяма баня с мокро помещение, облицовани с мрамор, по проект на баща му.

— Не! Остави ме на мира!

Ръката й се протегна за едно шише уиски отстрани, но Едуард го изрита силно. Майка му го отвращаваше, всички го отвращаваха.

— Сваляй си дрехите, или аз ще го направя вместо теб.

Той й подхвърли един халат.

Тя се закашля и свали миризливия си пуловер и ризата. Едуард й обърна гръб и влезе под душа, развъртвайки кранчетата, докато хладната вода потече с пълна сила.

— Влизай.

Тя се препъна, все още по бельо, а Едуард излезе навън и извика една прислужница.

— След десет минути отиди в стаята на госпожа Джонсън. Изхвърли всички бутилки, махни спалното бельо от леглото, оправи го наново и дезинфекцирай и почисти навсякъде.

— Да, сър. Разбира се.

— Кажи на Рафаел да претърси къщата и да изхвърли всичко, в което има алкохол, дори водата за уста.

— Да, сър.

— И кажи на шофьора да приготви колата.

Той отиде до скрина на майка си и извади един сутиен, тениска, бельо, чорапи и чифт панталони и ги остави върху гравираната френска пейка в гардеробната стая.

— Майко, излизай.

Чуваше се тихото хлипане на Пенелопе. Едуард не му обърна внимание. Той бе изпълнен с гняв, ослепителен гняв, от който му ставаше така хубаво на душата. Когато майка му не помръдна, той влезе под душа и пусна леденостудена вода.

Тя изкрещя нещастно и излезе.

— Едуард! Защо ми причиняваш това?

Той метна към нея една огромна египетска памучна кърпа за баня, имаше ли по-отвратителна гледка от тази на майка му, трепереща и полугола?

— Край, мамо.

— Как така край? Държиш се като луд… Имам нужда да пийна.

— Никакво пиене. Всичко изхвърлих. Боя се, че не мога да си позволя да се разпаднеш. Иди и се облечи в гардеробната. Ще те водя на лекар.

Тя се задави, все едно й се повръщаше.

— Лошо ми е.

— Защото си болна. Кожата ти изглежда като престояла овесена каша, очите ти са кървясали, косата ти е сплъстена. Напиваш се до смърт. Ще те заведа на лекар. Ако откажеш, ще отида в съда и ще те пратят в психиатрията. Ще те вкарам в „Белвю“, майко.

Пенелопе закуцука към гардеробната, стискайки жалко хавлията около себе си. Докато тя се обличаше, Едуард се обади на доктор Ратбоун — техния прекалено скъп, но винаги на разположение семеен лекар.

— Защо правиш това? Лошо ми е. Чувствам се толкова болна. Боже, Едуард, само да знаеше колко много боли…

Майка му стоеше пред него, облечена, със сплескана мокра коса. Действията му сега щяха да са ключови за бъдещето му.

Той я придърпа към себе си и я целуна по главата.

— Някой трябва да се грижи за теб, мамо. Татко вече го няма. Аз ще ти помогна.

Тя подсмъркна.

Едуард я загърна с копринен шал на „Ерме“ и избра едно палто от лисича кожа от гардероба. В кутията й за бижута лежаха чифт слънчеви очила „Версаче“, останали от последната им ваканция в курорта „Четири сезона“ в Коста Рика. Той й ги сложи, скривайки кървясалите й очи, и я поля с парфюм „Акуа ди Парма“, за да прикрие изпаренията от алкохол, които се процеждаха през порите й, въпреки че се бе изкъпала.

— Ела. Ще те заведа до колата.

— Не искам да ходя… Не искам да ме виждат навън.

— Не се безпокой — настоя той. — Доктор Ратбоун е изключително дискретен.

Такъв беше. Той прие Пенелопе в частната си клиника с три апартамента за възстановяване, предназначени предимно за модели и кинозвезди, преминали през лифтинг процедури.

— Тя ще изпадне в делириум.

Едуард потрепери при мисълта. Представи си собствената си майка, крещяща и халюцинираща.

— Не ме интересува. Искам да я упоите. Задръжте я хоспитализирана една седмица. Изчистете я.

— Ще струва много скъпо. Тя може ли да си плати сметката?

Едуард не бе изненадан от липсата на чувствителност. Първо се уреждаше сметката, после се проявяваше съчувствие — така се отнасяше манхатънското общество към теб.

— Трябва да подпишете тук — каза синът. — Това е заявление, че медицинското й състояние я прави негодна да се грижи за себе си, което ме упълномощава да действам от нейно име. Адвокатите ми ще уредят документите днес, а след това ще ви бъде платено от семейния фонд.

Ратбоун подписа веднага. Едуард се подсмихна — оставането й в клиниката щеше да донесе на доктора десетки хиляди.

— След като се изчисти, тя ще възвърне предишното си състояние. Нали разбирате това?

Едуард се усмихна.

— Разбира се, докторе.

Той не беше тъп. Не можеше просто да избута майка си от пътя си. Тя трябваше да бъде убедена. Щеше да й се наложи да зависи от него.

Едуард идваше в клиниката всеки ден. Носеше цветя, тоалетни принадлежности. Седеше при майка си. Докато тя се тресеше и трепереше, той стискаше ръката й, говореше й успокоително.

— Не се тревожи, мамо. В безопасност си.

Едуард се уверяваше, че лампите са включени, че стените са чисто бели — че нищо не може да предизвика халюцинации. Когато Пенелопе започнеше да говори неразбираемо и да се паникьосва, той настояваше да й дадат успокоителни.

— Не бива да й се дава бензодиазепин в големи количества, за да не се получи пристрастяване.

— Пет пари не давам — отвърна Едуард. — Упоете я.

И майка му го гледаше с големи, благодарни очи, щом сестрата й дадеше още едно бяло хапче.

Пенелопе се прибра у дома след две седмици, трепереща и нервна, но трезвена и изпълнена с благодарност към него.

— Не мога да повярвам.

Тя се огледа из къщата, която бе преобразена — цялата бъркотия бе изчезнала, вратите и прозорците блестяха от чистота. Вонята на пот, провал и криза я нямаше. Едуард бе уредил да има свежи цветя във всяка стая и бе провел пълна чистка на гардероба и шкафа й за обувки. Хладилникът бе запасен със здравословна храна. Върху лавицата над камината бяха подредени картички с пожелания за бързо оздравяване от някои нейни приятели. Градината беше оплевена и поддържана, а трудът на целия домашен персонал — заплатен.

— Чудесно е. О, Едуард, не искам никога повече да се връщам назад.

— Склонността ти към алкохола няма да те напусне. Нали го разбираш? Никога повече не бива да се докосваш до алкохол.

Пени кимна меко.

— Уредил съм малка празнична вечеря довечера.

Лицето й се набръчка от тревога.

— Не бих могла.

— Можеш. Трябва. Организирал съм ти програма, майко. Ще се срещнем лице в лице с приятелите си — ще им кажем, че стресът от развода те е разболял. Записал съм те в няколко местни благотворителни организации. Можеш да ходиш на благотворителните им събития. Аз ще подбирам внимателно онези, на които няма да има алкохол. Освен това подготвям програма от събития — концерти, пиеси, спа почивки и терапии. Не виждам защо да не можеш да си върнеш предишното положение.

Устните на Пенелопе се разтрепераха. Сега, като бе трезвена, тя изпита срам. Срамът от постъпките й пропълзя по кожата й като въображаемите буболечки в адската изчистваща стая на клиниката.

— Наистина ли смяташ така?

— Майко, ще ходиш всяка седмица на фризьор, на страхотен масажист, а така също ще посещаваш и Епископалната църква.

Това беше най-малко религиозната църква, която Едуард бе успял да намери.

— Така ще можеш да започнеш живота си на чисто. Обаче, нали разбираш, че си много уязвима?

— Чувствам се уязвима.

Тя притисна пръсти към челото си, ноктите й бяха начупени и нащърбени.

— О, Едуард, не съм сигурна дали съм готова за всичко това…

— Ако седиш и гледаш мрачно, накрая пак ще се озовеш в клиниката. Това ли искаш?

Тя потрепери.

— Не! Господи, не.

— Тогава ме остави да се погрижа. След тази вечер ще има нужда да си поговорим малко по финансови въпроси.

— Много добре — съгласи се майка му отвлечено.

Тя се гледаше в огледалото — лицето й бе набраздено от линии и бръчки, русата й коса — нашарена с израснали сиви корени, ноктите й бяха начупени. Тя бе чиста и спретнато облечена, но жената, която я гледаше от огледалото, сякаш бе остаряла със сто години.

— О, мамо.

Едуард хвана ръката й.

— Ела в гостната баня. Там чакат няколко специалисти, които искат да те посрещнат за добре дошла.

— Специалисти?

— Довел съм маникюристка да оправи ръцете и педикюра ти, както и Джейсън Куигли, който дойде на домашно посещение, за да боядиса косата ти. След това ще дойде доктор Уестин.

Пенелопе Джонсън се усмихна както трябва за първи път от седмици. Джейсън Куигли бе фризьорът, който винаги я боядисваше. А доктор Уестин беше нейният много способен дерматолог отпреди няколко месеца, от другия й живот.

— После ще дойде и Ема Лусил, която ще се погрижи за грима ти, когато всички други приключат. Тя работи на свободна практика, но има отлични препоръки.

— Какво знаеш ти за разкрасителната индустрия, Едуард?

— Поразрових се малко — отвърна той скромно.

Вечерята мина много успешно. Едуард почувства как камъкът се повдига малко от гърдите му. Семейството му отново щеше да възвърне социалното си положение.

Той бе поканил приятели, за които бе сигурен, че ще дойдат — адвокатите от социалния кръг на майка му, онези, които все още щяха да са признателни да получат покана от Пенелопе Джонсън, както и две други разведени жени. След това се увери, че никой от осмината или деветимата гости не употребява алкохол. Най-накрая той бе прибавил към гостите и Ици Моран, която взимаше второстепенно участие в клюкарските страници на списание „Съсайъти“ и с която преди бе имал кратка връзка. На нея можеше да се разчита за някоя съчувствена статийка със заглавие от рода на „Завръщането на Джонсънови“.

Пени се носеше из стаята с нещо като самочувствие. Четирите часа в банята я бяха върнали към истинската й същност; косата й отново бе придобила предишния си тъмнорус цвят и бе вдигната в елегантен кок, лицето й бе изгладено с ботокс, попълнено с филъри и после прецизно гримирано, леко и неутрално като за жена над петдесетте. Ноктите на ръцете и краката й бяха прилежно подрязани и блестяха, лакирани с френски лак. Тя носеше чифт равни обувки „Лубутен“ и семпла сатенена вечерна рокля в светлосин цвят с дълги ръкави, които да скрият синините по ръцете й. Като добавим и диамантените обеци, Пени Джонсън изглеждаше направо елегантна.

— Пени! Колко се радвам да те видя — възкликна възторжено Ици.

— Скъпа! Изглеждаш перфектно — отбеляза Боби Грантам.

— Цун-цун — раздаваше въздушни целувки майка му, точно както бе свикнала да прави. — Ще ядем ли вече?

Когато всички си тръгнаха доста бързо след девет и половина — без вино гостите си имаха друга работа за вършене, Пени Джонсън се приближи до Едуард и силно стисна рамото му. Очите й бяха навлажнени от сълзи, сълзи на щастие.

— Мили боже. Това беше… приятно — призна тя, макар да не бе очаквала нещо отново да й бъде приятно.

— Видя ли? Ето че можеш да го правиш пак.

Тя се погледна в огледалото със златна рамка в коридора и пак се усмихна леко.

— О, да, Едуард — много ти благодаря.

Той отвърна на усмивката й, прикривайки презрението и негодуванието си. От него зависеше да оправя собствените си родители — и двамата.

— Ела замалко във всекидневната, майко — повика я той. — Трябва да подпишеш някои документи.

Тя го последва в малкия кабинет, който преди се ползваше от баща му, но сега бе с ново обзавеждане, заличило всяка следа от Шелби, и Едуард издърпа за нея френския фотьойл до махагоновото бюро. Банковите формуляри бяха там, предварително подписани от него.

— Какво е това, скъпи?

— Просто подпиши, мамо. Това е паричен превод, който ще ми помогне да се грижа за къщата и за теб. Ти не си в състояние да го правиш — все още.

Пенелопе погледна към документите с премигващи очи.

— Това прилича на един милион долара…

— Два милиона, за цялата година. Толкова ми трябват. Би ли се подписала до кръстчетата?

— Но това са много пари…

— Имаме десет милиона в банката. Повярвай ми, тези покриват основните разходи, ще ми позволят да се грижа за теб. Трябва да взимам решения, мамо. Не се ли чувстваш малко по-добре тази вечер? Не мина ли добре?

Тя кимна, колебаейки се.

— Виж, ако ми нямаш доверие, с радост ще се оттегля — заяви той. — Сама можеш да се оправяш с всичко тук. Аз се отдадох изцяло на теб, мамо, заради теб напуснах колежа. Това е единственият начин нещата да потръгнат отново.

Химикалката в ръката й потрепна.

— Много добре. Разбира се, не бива да се чувстваш принудена. Ще си тръгна — каза Едуард.

— Не, не. Остани, скъпи. Ти… справяш се с всичко отлично.

Тя се подписа и най-после Едуард беше милионер.

На следващата сутрин той отиде в адвокатската кантора „Шеймън и Кеблър“ с чек за сто хиляди долара. Първата му бизнес поръчка щеше да е да се заемат с Дина Кейн.

[1] „Ла Мер“ е марка висок клас козметика, собственост на компанията „Есте Лаудер“. — Б.пр. ↑

Девета глава

„Френч Роуст“ беше едно от любимите й места за кафе. Като че ли той бе знаел този факт. Тя обичаше наситените аромати на сортовете кафе и различните сиропи, бохемската тълпа, която се стичаше вътре денем и нощем, местоположението на заведението, което се намираше на самия край на „Гринуич Вилидж“, на Шесто авеню.

Но не беше мястото, където човек очакваше да срещне Джоел Гейнс. Не бе чак толкова луксозно за един милиардер.

Дина отиде още в седем и половина и зачака. Поръча си обикновен омлет, най-вече за да запази масата. Бе прекалено притеснена, за да се храни.

Не беше редно да се чувства възбудена. Щяха да правят бизнес сделка, която за него не бе нищо особено, макар за нея да бе всичко. Тя се опита да мисли за „Медоу“, за крема, за потенциала му. Хектор Грийн беше добър химик. Продуктът щеше да има успех, да отговори на търсенията на Гейнс…

Нямаше полза. Умът й продължаваше да си представя неговия образ — прошарената коса, тъмните очи, самочувствието, което излъчваше, абсолютната власт.

По дяволите, помисли си Дина. Имам нужда от гадже.

Но колко тъпа и малка изглеждаше тази дума. Гадже. Какво? Някой кльощав пъпчив младеж от свят, в който тя никога не бе влизала? Студент? Едуард Джонсън или друго такова богаташче като него?

Гейнс си бе проправил собствения път, бе завзел собствените си светове.

Дина се принуди да се облече по-небрежно за тази среща. Гейнс очевидно не ставаше за нея. Той бе женен като за начало. Имаше две деца тийнейджъри. Прекалено възрастен беше за нея. И в момента бе единствената й надежда в живота. Тази сделка щеше да й спаси задника.

Дрехите й бяха в една и съща цветова гама — удобна сива вълнена пола от „DKNY“, кашмирен чорапогащник в оловносиво, тъмносиви обувки без връзки, кремава копринена блуза и бледосивкав пуловер с кръгло деколте, сребристият вълнен шал и черното военно палто от „Прада“ бяха преметнати на облегалката на стола й заедно с кожените й ръкавици. Гримът й почти не съществуваше — съвсем малко пудра, малко руж на бузите за здравословен вид, коректор за недоспалите й очи. Неутрални сенки и прозрачен гланц. Беше си придала възможно най-делови вид.

Когато той пристигна, Дина отпиваше от кафето си с аромат на ирландско уиски, най-голямата близост с алкохола, която си позволяваше. Цепейки секундата, Гейнс влезе целеустремено през вратата. Зимното палто и тъмният костюм не успяваха да скрият тялото му. Когато той заговори управителката, Дина забеляза възхищението, проличало в езика на тялото на момичето, и веднага изпита ревност.

Тя скочи на крака и помаха.

Той я видя и закрачи към нея между масите. Носеше куфарче. Дина не бе виждала такива от години. В това куфарче се намираше ключът към бъдещето й. Тъмните очи бяха фиксирани върху нея и сърцето й задумка. От страх, адреналин. Също и от нещо друго, за което не искаше да мисли.

— Госпожице Кейн, добро утро.

— Господин Гейнс.

Тя протегна ръка и той се здрависа с нея, развеселен.

— Бихте ли ме наричали Дина?

— Разбира се.

Той седна и се обърна към изникналата сервитьорка.

— Черно кафе с канела. Голямо. Без захар.

— Да, сър — каза тя.

Гейнс посочи към омлета.

— Нали ти казах, че няма да ядем?

— Вие не е нужно да ядете. Аз имам нужда от протеина.

Той се засмя.

— Интересно отношение показваш за човек, който отчаяно се нуждае от помощта ми.

— Както сам казахте, господин Гейнс, не ми правите услуга. Сдобивате се с петдесет процента от голям козметичен продукт за половин милион долара.

Гейнс огледа момичето от глава до пети. Тя бе невероятно красива. Прецизността на грима й я правеше да изглежда по-добре и от модел — млада, но в изряден вид. Под нафуканото й поведение той усещаше притеснението й и я харесваше още повече заради това. Тялото й под очертаващите фигурата й дрехи беше изкусително — стегнато, сочно, с много извивки, въпреки стройната й структура.

Божичко. Я се стегни.

Той се сети за съпругата си вкъщи. Тази сутрин се бяха карали — напоследък се случваше все по-често. Кавгата беше заради липсата й на желание да прави каквото и да е: да пазарува, да организира благотворителни вечери. Сюзън бе по-изтънчена и по-поддържана от Дина Кейн, работеше върху себе си всеки ден, от часовете по пилатес, до личния фризьор. Вечерната рокля или диамантената огърлица не прилягаха на никоя друга жена така, както на прилежно изрусената му съпруга. Всичко изглеждаше нормално преди, когато момчетата бяха малки.

— Какъв ти е проблемът? Имам работа за вършене — да се грижа за дома ни.

— Разбира се — отвърна той и се протегна да вземе работните си документи. Нямаше търпение след малко да се срещне с хлапето боец.

— Наистина, Джоел, какъв смисъл има? Мога да уча за адвокат и тогава ще имаме петстотин милиона долара плюс още деветдесет хиляди.

Сюзън се засмя.

— Вместо това си имаш някого, който си седи вкъщи и се грижи за дома, това не е ли безценно?

Тя взе тенис ракетата си и му прати въздушна целувка. Гейнс се опита да си представи как прави секс с нея вечерта. Сюзън никога не му отказваше, изпълнявайки съпружеския си дълг. Но напоследък идваше в леглото му без ентусиазъм, сякаш това бе поредното домакинско задължение или тренировка.

Дина Кейн не му напомняше за жена му. Нито за по-младите и по-секси жителки на Хемптънс — които висяха по тенис кортовете или в клубовете — с дългите си руси коси. Тя не бе принцеса от Парк авеню. Напомняше му на него самия. От периода на живота му, в който беше беден. От онова време, когато му беше забавно…

— Ето.

Той се пресегна за куфарчето и го отвори.

— Писмо, няколко формуляра…

Тя ги взе, изваждайки една пластмасова химикалка от чантичката си.

— Можеш и по-добре да се справиш.

Гейнс извади химикалка от един вътрешен джоб: „Монблан“, от чисто злато.

— Подпиши първата си сделка, започни така, все едно искаш да продължиш само нагоре.

Дина го взе внимателно. Яркият му жест я разпали. За да скрие вълнението си, тя наведе глава и тъмната й коса се разпиля покрай лицето й, докато се подписваше.

— Готово. Благодаря.

— Едното копие е за теб.

Гейнс побутна документите към нея.

— И запази химикалката.

Тя се стресна.

— Не бих могла.

— Направи страхотни неща с нея. Подпиши още сделки.

Той се изправи, преди да се е вгледал твърде дълго в тези зелени очи. Програмата му бе напрегната днес — както винаги.

— Обади ми се пак, когато изкараш първите си десет милиона.

Коремът на Дина изтръпна от желание.

— Шегувате се с мен, господин Гейнс.

— Казвай ми Джоел — каза той и стана. — И аз никога не се шегувам.

Тя се загледа в гърба му, докато Гейнс излизаше от заведението.

Едуард Джонсън пристигна точно навреме в новия си офис. Пенелопе бе подписала съгласието си част от управлението на попечителския фонд да се прехвърли на него и той бе основал частната фирма „ЕдДжо“, регистрирана като „управление с частен капитал“. Едуард с удоволствие разпечата малки визитки, на които пишеше Директор и взе под наем едно елегантно помещение в сграда близо до „Кълъмбъс Съркъл“.

Той нямаше намерение да извършва действителна дейност. Разполагаше с добри брокери, които се разпореждаха с парите на Джонсън, които сега бяха пари на майка му. Но чрез фирмата се преструваше че върши нещо. Майната му на Колумбийския. Майната й на Дина. Щом веднъж й вземеше „Медоу“, той плануваше още една среща с Хектор Грийн. Щеше да е забавно самият той да получи дял от продукта, да го управлява и да печели от него. Жените бяха луди на тема красота, това бе индустрия за милиарди. Харесваше му идеята да изкарва пари от тази област — Нюйоркската седмица на модата, секс с модели, първи редове на ревютата, дизайнери, които да му се подмазват. Звучеше много по-забавно от някой претъпкан адвокатски офис или търговска кантора на „Уол Стрийт“.

Засега в офиса му имаше скучна, евтина секретарка, наближаваща петдесетте — практически мъртва, но той нямаше да смесва служебните дела с личните отношения — и малко бюро с гледка. Щеше да се обади на няколко брокери да „обсъдят инвестициите“. По-важното е, че щеше да има обеди, вечери, коктейли… Ед Джонсън имаше списък с всички тъпаци, които го бяха изоставили, всички онези фалшиви приятели от Айви лигата. Той пак разполагаше с пари и власт. И щеше да намери някое момиче, за което да се ожени — някоя с много пари и без откачени идеи за бизнес.

— Добро утро, господин Джонсън — поздрави го новата му асистентка Фостина Копек.

— Добро утро. Донеси ми кафе. „Блу Маунтин“ със сметана. И кроасани. Долу има супермаркет.

— Добре.

Той предпочиташе „Да, сър“, трябваше да поработят над това.

— Но първо ме свържи с Джайлс Шеймън от „Шеймън и Кеблър“.

— Веднага.

Той затвори вратата, за да не се налага да гледа дундестия й задник и след миг малкото червено копче на телефона му светна. Точно като в истински офис. Едуард се усмихна.

— Джонсън — каза той важно.

— Едуард. Джайлс е. Боя се, че имаме малък проблем.

Дина се обади до банката, за да се увери, че парите са там. После звънна на Брад.

— Уредих парите за клиниката. Ще ми помогнеш ли да го заведем?

— Шегуваш ли се? — Брад въздъхна с облекчение. — Да не би майка ти да си промени решението?

— Сама ги намерих. Дълга история.

— Той намали малко дрогата… само малко. Все още има нужда от помощ.

Дина долови напрежението в гласа му.

— Веднага идвам.

Джони бе облечен и бе станал от леглото, това беше добрата част. Но Дина погледна с ужас кльощавата фигура на брат си, сенките под очите му, треперещите му ръце. Косата му бе дълга, пораснала до раменете. Вече не беше красив и изглеждаше с години по-стар от действителната си възраст.

Още щом Дина влезе, той избухна в плач.

— Не мога да спра — изхлипа той. — Нямам контрол. Брад ме помоли да се изнеса. Каза, че не може да го понесе.

Дина погледна към Брад, който бе забил поглед в земята.

— Съжалявам — измънка той. — Идва ми твърде много. Ще ми се да бях по-силен.

Джони се разплака, а крехките му рамене жално се разтресоха. Сърцето на Дина се сви от жал — за брат й, за Брад, за всички.

— Джони, ще се оправиш. Намерила съм ти едно място. Най-добрата възстановителна клиника в щата.

— Не можем да си я позволим.

— Всичко е уредено. Ще оздравееш, ще се оправиш. Ще говоря с декана, ще ти издействам отсъствие по медицински причини. Можеш да завършиш колежа следващия семестър.

— Още не мога да ида — замоли се той. — Имам нужда от нещо. От една доза. Една последна доза…

— Отвън ни чака кола — да те закара.

Джони се изправи на крака, залитайки.

— Не съм си приготвил куфар с дрехи, не мога да тръгна…

Брад се върна в спалнята с малък червен куфар.

— Нещата ти са тук. Върви със сестра си.

Очите на Джони се насълзиха.

— Просто искаш да се отървеш от мен! Аз те обичах.

— Но обичаше повече дрогата — каза Брад с треперещ глас и се извърна. — Дина… моля те, тръгвайте.

Тя вдигна куфара с една ръка и подкрепи брат си с другата. Имаше усещането, че куфарът е по-тежък.

— Хайде, Джони.

И на нея й идваше да заплаче, но някой трябваше да остане силен.

— Чакат те. Ще се справим с това, с всичко ще се справим.

— Не е възможно.

Сърцето на Едуард блъскаше така, все едно бе прекалил с кокаина. Той почувства как лицето му се зачерви, ушите му забучаха. Като нищо можеше да припадне. Той сграбчи бюрото пред себе си.

— Адвокатите на господин Гейнс са на телефона цяла сутрин. Готови са да водят това дело до края на света. Не е възможно да се борим с тях.

— Налага се.

Гласът му се извиси до писък.

— Налага се, по дяволите.

— Всъщност не ни се налага. Нашият клиент е доктор Грийн, не ти.

— Аз ви платих, негодници такива. Сто хиляди!

— За да представляваме доктор Грийн — отбеляза спокойно Джайлс Шеймън. — Правилата около сделката ти бяха разяснени. Длъжни сме да дадем на клиента си най-добрия съвет.

— Аз съм клиентът!

— Моля да се успокоите, господин Джонсън. Не можем да сторим друго, освен да посъветваме доктор Грийн да продаде дяла си. Добрата новина е, че той е доволен от това — дори облекчен. Господин Гейнс му е предложил два милиона долара, купувайки включително цялата интелектуална собственост, търговската марка, запазеното име на продукта. Той смята да се пенсионира и да се оттегли в Австрия.

— Не ми пука къде ще се оттегли. Той не ме интересува! Той трябва да я съди!

— Изглежда, не разбирате. Доктор Грийн не може да съди госпожица Кейн. Нейният дял е бил купен от „Гейнс Голдщайн“. Ако той повдигне обвинение, че тя си е присвоила половината от „Медоу“ посредством измама, адвокатите на „Гейнс Голдщайн“ ще защитават делото. А те могат да заведат контра дело. Съветът ми беше да се постигне споразумение. Доктор Грийн по принцип не гореше от желание да съди госпожица Кейн.

— На кого му пука какво иска той?

— На мен. Аз съм му адвокат. Имам желание и на вас да дам един безплатен съвет, Джонсън.

Едуард долови потиснатия смях, подигравателния тон в гласа му. Налегна го огненочервен гняв, усети горчив вкус в устата си. Искаше да псува, но се задъхваше, неспособен да говори. Бе дал на тия тъпаци сто хиляди, а те го бяха прецакали. Просто така, човече. Също като Дина Кейн.

— Ще приема мълчанието ви за съгласие. Много добре тогава — в момента никой не знае, че сте достатъчно добър да платите юридическите разходи на доктор Грийн. Той заминава за Европа, преди да почнат да се задават въпроси. Ако бях на ваше място, господин Джонсън, щях да съм много мълчалив относно ролята ми във всичко това. Каквито и да са отношенията ви с Дина Кейн.

— Не ми пука какво ще мислят за мен — излъга Едуард.

— На всички им пука какво мисли Джоел Гейнс. Той не е от милостивите и след като сега се включи в играта, аз лично смятам да се изпаря от хоризонта, така да се каже.

На Едуард му призля.

— Колко?

— Моля?

— Колко е получила тя? За дяла си?

— Не толкова, колкото доктор Грийн, но все пак делът й бе обременен с евентуално съдебно дело.

— Не искам обяснения, а точната цифра.

— Половин милион долара, струва ми се. Справедлива цена, макар и не нещо фантастично.

Половин милион.

За една година тази курва се бе превърнала от сервитьорка в бизнес дама. Можеше да върне заемите си, да продаде още един апартамент. В неговия свят, тук в Манхатън, половин милион те качваха на първото стъпало към успеха. Само дето Дина се качи там за рекордно време. Тези пари щяха да са началото на нещо по-голямо, нещо по-добро.

Пред него изплува кошмарно видение — Дина Кейн, постигнала шеметен успех, известна, богата. Може би притежаваща по-хубава къща от тази на майка му. Може би дори задминаваща го в бързата лента. Присмиваща му се. Съсипваща живота му.

Беше възможно да се случи. Тя си играеше с него, правеше го нарочно, за да го дразни.

Освен ако той не направеше нещо да я спре.

Едуард се насили да се успокои, да се овладее.

— Добър съвет. Благодаря. Просто е много несправедливо да знам, че е измамила доктор Грийн така, както изнуди баща ми. Той е бил подлъган да вземе по-малко заради нея.

— Да. Е — смути се адвокатът, — разбирам гледната ви точка, господин Джонсън.

— Тогава унищожи всички записи на нашата кореспонденция. Отсега спирам да плащам сметките ви. Доктор Грийн би трябвало да го разбере.

— Полетът му до Австрия е следващата седмица. Така че въпросът е приключен.

И още как.

— Сбогом, господин Шеймън.

Едуард Джонсън затвори, хвана се за главата и се замисли за Дина Кейн. Тялото му изтръпна от чиста омраза.

На вратата му се почука. Секретарката му влезе с кафе в обикновена порцеланова чаша.

— Сега ще ви донеса кроасаните — съобщи тя. — Да се обадя ли на някого от брокерите?

Той я изгледа с ненавист. Тъпа кучка. Не можеше ли да види под какъв стрес е в момента. Не искаше кафе, искаше секс. Нещо по-хубаво — искаше някое момиче да коленичи пред него и да му духа, без разговори, без нищо. Най-вече искаше да смръкне една доза или да пийне едно, но тъкмо дотам Кейн бе докарала майка му.

По-добре щеше да е да намери някоя проститутка. Или секс клуб, някой по-луксозен, с маски и смахнати момичета, на които им харесваше да ги бият. Можеше да участва и той. Всеки удар щеше да е за Дина, всеки тласък — за Дина…

Той започна да се възбужда, чувстваше се зле. Поклати глава.

— Забрави за кроасаните. Имам спешна инвеститорска среща. Може да не се върна повече днес. Отмени обяда ми.

— Добре, разбира се — каза секретарката, но Едуард вече бе минал край нея, устремен към вратата.

— Плаща се предварително. Пълната сума. Такава е политиката.

— Разбира се — каза Дина.

Тя се радваше, че изобщо имаше място. Джони бе плакал през целия път, мяукаше като коте на задната седалка на колата под наем. Шофьорът трябваше да спира два пъти, за да може Джони да повърне.

— Шейсет хиляди за едномесечен престой. Специалните интервенции може да струват повече — хоспитализации, операции. Не приемаме медицинска осигуровка, но можем да ви дадем писмо за възстановяване на сумата.

Да, много е вероятно. Дина кимна в тихото плюшено фоайе на клиниката, построена във вид на огромна дървена хижа, луксозна ски вила. Разликата се състоеше в униформените сестри и случайните викове отвътре, отдалеч, сякаш някой бе измъчван надолу по коридора. Тъмнокосата й глава се повдигна нервно.

— Отказването от хероина е много трудно. А с метамфетамините е още по-зле.

— Разбирам.

— Всички тук са постъпили по желание. Времето с терапевтите се уговаря предварително — затова искаме авансово цялата сума.

Рецепционистката си позволи лека усмивка. Черен хумор.

— Понякога парите са единственото нещо, което ги спира да си тръгнат. Ще се изненадате — дори зависимите не искат десетките хиляди за лечението им да отидат на вятъра.

— Има логика.

— Много е вероятно брат ви да се нуждае от допълнителни терапии. Моля, подпишете тук за сумата, която сте готова да дадете.

Дина записа сумата от двеста хиляди. Както дошли, така и си отишли, помисли си тя. Джони бе единственият роднина, когото тя имаше на света.

— Може ли да го посещавам?

— Не е позволено по време на лечението, освен ако не са налице извънредни обстоятелства. Пациентите трябва да отбележат напредък. Господин Кейн може да има нужда от хоспитализация, интравенозно хранене, физиотерапия…

Тя не искаше да спори. Джони приличаше скелет.

— Просто се погрижете за него — помоли Дина, след което се подписа и си тръгна.

Следващите две седмици бяха сред най-напрегнатите в живота й.

След настаняването на Джони бяха останали малко пари. Тя плати данъците, задели настрана сумата за лечението му и ремонтира апартамента си по начина, по който винаги бе искала. Градските чиновници, строителите и бояджиите останаха шокирани от промените.

— За коя архитектска фирма работите? — попита служителят от службата за издаване на разрешителни, като видя красиво разпечатаните планове на Дина.

— „Кейн и Кейн“ — усмихна се тя.

— Това не е точният цвят на боята. Поръчах екрю, а не слонова кост.

— Закачете вратата точно на онези панти — не бива да се губи и милиметър от пространството.

— Стъклата на прозорците трябва да са третирани против отразяване — това ще позволи навлизането на повече светлина.

— Леле, миличка, много те бива. Собственичката си е знаела работата, като е наела теб.

Дина се усмихна и не каза нищо.

В рамките на един месец обикновеният й скучен апартамент бе преобразен. Стената на кухнята бе премахната и кухнята заедно с тясната всекидневна оформиха голямо пространство за живеене с малък елегантен кухненски бокс. Тя компенсира липсата на пространство с лукс — малък плот, но с италиански мрамор, компактен хладилник с фризер, но марка „Съб-Зироу“; микровълнова печка високо в стената, вградена фурна „Викинг“ и малка кухненска печка. Всеки шкаф и рафт бяха с максимални за пространството размери. Малкият кабинет бе пожертван и от него Дина сътвори огромна спалня с гардеробно помещение, красиво подредено с рафтове за обувки, лавици и закачалки за дрехи, огледални стени и горно осветление. Във всекидневната Дина монтира телевизор с огромен плосък екран над току-що инсталираната газова камина с дистанционно, която произвеждаше танцуващи пламъци като истинска. Малката баня бе проблем, но Дина махна душа и създаде средно по размери мокро помещение с каменна пейка и незамъгляващо се огледало, което правеше банята да изглежда по-обширна.

После се обади на агентката си по недвижими имоти.

— Не е възможно да сте приключили с ремонта. Ако искате по-висока цена, имате нужда от сериозни промени.

— Готово е. Елате да видите.

— Не мога да дойда за оценка преди петък — заяви Лоръл Слоун.

— Чудесно. Ще намеря друг агент.

Слоун преглътна. Момичето си го биваше.

— Нека си проверя графика… може да ми се отвори някаква възможност…

— Аз мога днес в два следобед.

Лоръл се предаде.

— В два часа. Чудесно. Оценявам деловите ни отношения, госпожице Кейн.

Когато тя влезе в апартамента след няколко часа, лъжата се превърна в истина. Лоръл Слоун остана с отворена уста. Никога не бе виждала такава работа, толкова бързо свършена. Тесният едностаен апартамент с малък кабинет сега представляваше луксозно жилище, пълно с момчешки играчки, подчертаващи фантастичния му вид.

— Мили боже.

Тя не направи опит да скрие изненадата си.

— Все едно е сцена от филм за Джеймс Бонд.

По-младата жена кимна и Лоръл пак я погледна. Биваше си я малката — в тесните панталони, високи равни ботуши и луксозен блузон. Косата й бе сплетена на френска плитка, а гримът й бе деликатно нанесен в розови и неутрални нюанси, беше рядкост човек да попадне на двайсет и няколко годишно момиче с такъв изискан вид.

— Този апартамент е с прилична големина за двама души, но голям за едностаен стандарт. Освен това е близо до сградата на ООН, може да го предложите на дипломат или служител. Те имат големи бюджети и искат най-доброто.

— Най-доброто е Пето авеню.

— Така е, но в случая за много по-малко пари получават всички екстри и вървят една пресечка пеш до службата си. Без метро. Ще се продаде.

Със сигурност щеше да се продаде. Лоръл Слоун остави настрана завистта си. Това момиче имаше талант. Отлично посочи най-подходящия купувач. Ако работеше с нея, Дина Кейн можеше да й докарва десетки хиляди, вероятно и повече, от комисионите. Всичко зависеше от сделките.

— Колко искате за него?

— Милион и половина — отвърна Дина Кейн.

Това означаваше, че стойността му се бе удвоила за шест месеца.

Лоръл не се поколеба.

— Да, госпожице. Няма проблем.

Дина си бе у дома, опитвайки се да си почине. Докато апартаментът се продадеше, той бе нейният дом засега. Джони бе в клиниката. Хектор бе заминал. И последните работници си бяха отишли. Тя имаше малко пари, не много, нещата бяха скъпи тук.

Твърде много зор си давам, помисли си, сипвайки си голяма чаша пресен сок от нар. Имам нужда от сигурност. От дом. Трябва да се спра.

Джоел Гейнс изникна в ума й. Начинът, по който я гледаше, по който тъмните му очи я преценяваха — толкова по-различен беше от момчетата, от онези незрели подиграващи се младежи на нейната възраст.

Той е женен. Преживей го. Спри.

Имам нужда от по-нормален живот, помисли си Дина. Нормален живот, точка. Сякаш никога не съм имала такъв.

Елън бе далеч от понятието за майка. Без баща. Без любов. Талантът й бе задушен.

Тийнейджърката, която се бе обърнала за помощ към мафиотския бос.

Бягството й в града. Денонощната й работа. Опитите да промени живота си. А после Едуард Джонсън, който й бе отнел девствеността, самоуважението — подигравайки й се, все едно всичко е било игра.

Шелби Джонсън — лицемер и развратник. Гневът й бе достатъчен, за да я отведе в леглото му. Беше готова на всичко, за да се противопостави на това богато, властно, егоистично семейство, което тя мразеше до дъното на душата си.

Хектор Грийн — успех, възможност… и поредният мъж, на когото се бе доверила и който се бе обърнал срещу нея.

И никой в живота й — никой след Едуард. Нищо чудно, че си влюбена. Глупаво инфантилно увлечение. Ако не спреш да се напъваш, ще изпушиш…

Дина се опита да подходи логично. Сигурно имаше момчета на нейната възраст, които бяха свестни кандидати за женене, които не бяха като Едуард Джонсън. Тя имаше нужда да излиза на срещи, да си намери добро момче, да се омъжи, да има деца. Да изгради истинско семейство, което майка й й бе отказала.

Така правят хората, помисли си. Срещат се в колежа — ши някъде навън.

Само дето Дина Кейн нямаше социален живот.

А и имаше работа…

Очевидната мисъл й хрумна изневиделица — беше време да се откаже от мечтата си да е някаква важна богаташка. Ако този апартамент се продадеше, щеше да има достатъчно средства, за да се чувства удобно. Бе време да си намери приятна служба, в която да е добра, но да може да си тръгва от работа в пет следобед, да си намери приятели, да има живот. Да има възможност да се среща с мъже. Да си навакса със съня.

Докато отпиваше от сока, Дина обмисляше идеята.

Хектор не тръгна да я съди — заслугата бе на Джоел Гейнс. Така че всичко се сведе до продажбата й на половината от „Медоу“. Компаниите, които бяха купували продукта, я познаваха. Дина имаше добра репутация. И обичаше красотата. Но точно сега единственият човек, който я оценяваше, бе тя самата. Искаше й се да управлява бутик, да го управлява успешно — но да работи за друг, за голяма заплата. Може би щеше да се наложи да се потруди по пътя към върха, но успехът на „Медоу“ трябваше да й помогне. „Медоу“ беше нейната препоръка, нейното университетско образование. Университет „Разкош“.

Дина се засмя. „Сакс“, „Глемър“, „Блумингдейлс“… Би работила на някое от тези места и би показала на магазина какво значи бизнес в областта на красотата. А след работата щеше да си хване любовник. И да престане да мисли за Джоел Гейнс.

Определено да престане да мисли за него…

Боксовият чувал се залюля от силата на удара.

— Леле!

Треньорът му Шамек Ахмед залитна леко назад.

— Добре. Много добре. Какво те е прихванало?

Джоел Гейнс беше гол до кръста. Капки пот навлажняваха мускулите на гърба и краката му. Извън стените на офиса му слънцето тъкмо бе започнало да се показва ниско на хоризонта.

Ню Йорк Сити се събуждаше. Гейнс тренираше от почти един час.

Шамек харесваше Джоел най-много от известните си клиенти. Казваха, че бил кучи син и че не бил толерантен към закъсненията. И към слабостта. Но човекът се отнасяше към себе си по-сурово, отколкото към персонала си. В седем и трийсет щеше вече да е приключил с тренировката, щеше да се е изкъпал и преоблякъл в един от модните си костюми и щеше да разказва играта на онези от „Уол Стрийт“.

— Нищо.

Още една поредица от удари — сякаш чувалът бе обидил майка му.

— Старата песен.

— Ясно — рече Шамек.

Той не използваше „да, сър“ и Гейнс не го караше. Когато по цял ден си крещял на разни мъже, не ти беше до отдаване на почести.

През последния месец Джоел Гейнс идваше в града по-рано. И тренираше по-усилено — много по-усилено. Физкултурният салон бе изграден в единия ъгъл на огромния му офис — по-хубав от много професионални зали, където бе работил Шамек. И не беше само за показност. Гейнс го използваше. Тази сутрин той бе натрупал тежестите, лъхтеше, буташе, вдигаше всичко, трийсет минути бързо бягане на пътеката — с девет, десет километра в час, сто лицеви опори, вдигаше щанги, сега тренираше гърба. Приличаше на мъж с десет, петнайсет години по-млад. Или на някой много ядосан, много недоволен мъж.

На Шамек не му влизаше в работата. Той се възхищаваше на мускулите по гърба на Гейнс — как се стягаха и отпускаха.

Хронометърът му избръмча.

— Добре. Готов си. Вземи си горещ душ и един аспирин. Ще имаш мускулна треска.

Мрачна усмивка.

— Така ще знам, че още съм жив, нали?

— Точно — ухили се Шамек. — Разтегни.

— Няма време.

— Поне пет минути, или ще ти отменя тренировката утре.

— Майната ти! — изсумтя Джоел, но започна да се разтяга.

Шамек шляпна клиента си по гърба. Де да бяха всички като него.

— Добра работа, Джоел.

Боб Голдщайн разгледа таблиците, прожектирани на стената пред тях.

— Наистина първокласна работа.

— Да, сър — обади се временният шеф на „Л’Одас“ Лео Сардис.

Той имаше физиономията на давещ се мъж, на когото току-що е била подхвърлена спасителна жилетка.

— „Медоу“ вече е водещ продукт. Партидата, която произведохме по-рано, вече се продаде. Новият завод ще изпрати петдесет хиляди бройки за пролетта. Разполагаме с екип от химици, които са взели формулата и работят върху серията.

— Марката е преименувана на „Медоу-Одас“ — намеси се колежката му Тамара Милър.

Тя оглавяваше пиар отдела на компанията и мрачното й изражение се бе изпарило.

— Индустрията го обожава, твърдят, че е изключителна придобивка. Така си е — само за него се говори в бизнес средите.

— Магазините приемат всичко, което можем да им изпратим. Изчисленията са за пет милиона от продажби през първите шест месеца.

Голдщайн тупна по масата.

— Много здрав продукт. Купен за жълти стотинки.

— Първоначалният търговец е направил добри контакти. Говорим за младото хлапе — Дина Кейн се казваше. Знаела е как да го продава. Затова и не срещнахме никакви трудности.

— Може би трябва да я наемем — предложи Боб Голдщайн.

— Не — намеси се Гейнс. — Определено не става. Прекалено е млада.

Голдщайн повдигна вежди.

— Помня, когато твърдяха това за теб.

Гейнс повдигна рамене. Дина присъстваше в съзнанието му твърде много. Каквото и да правеше, нищо не можеше да заличи образа й. Нито сексът с жена му, колкото и красива и изискана да бе тя. Нито работата. Нито феноменалните продажби на „Медоу“. Всичко я връщаше обратно в главата му, напомняше му за нея. Ако дойдеше да работи за компанията, нямаше да може да се контролира. А Джоел Гейнс винаги се контролираше.

— Не е за нас. С „Медоу“ е изкарала повече пари, отколкото някога е мечтала. Да оставим нещата така.

— Може да има нужда от работа — обади се Тамара. — Ще се получи чудесна история.

Гейнс сви пръсти в юмрук.

— Забрави.

И тя забрави.

— Трябват ни още продукти, които да продаваме — може би не такива като „Медоу“, но пак с високо качество. Марката ни малко позагуби репутацията си за класни продукти. Криеш ли още някой фокус в ръкава си, Джоел?

— „Л’Одас“ е главният ни фокус тази година — заяви Голдщайн. — Вие се фокусирайте в свалянето на цените, производството на „Медоу“, разрастването на линията. Ще включим други продукти.

Той погледна съдружника си.

— Джоел ще помогне това да се случи. Искаме до края на годината компанията да е в идеален вид за продаване.

— Разбира се. Няма проблем — потвърди Гейнс. — Да приключваме. След четирийсет минути имам среща с банкерите по самолетната сделка. Колата ме чака.

Лимузината мъркаше, докато се придвижваше през трафика.

Гейнс се загледа през затъмнените стъкла. Харесваше му да се вози в автомобила — големите седалки, маслената кожа — и да не му се налага да мисли. Приемаше го като малка ваканция сред хаоса на деня. Навикът му бе да изключи мобилния си телефон и да се взира в превозните средства, минаващи безшумно край звукоизолираната му кола.

Преживяването бе хипнотично. Като медитация.

Може би не биваше да го прави — да проваля шанса на момичето за работа. Тя бе добро хлапе, безумно смела, трудолюбива, изобретателна. А той й бе забил ножа само защото се чувстваше некомфортно, като мислеше за нея. Защото той, Гейнс, се боеше да не загуби контрол.

Потрепна при тази мисъл.

Намери си всякакви основателни причини да се обади на Дина Кейн. Щеше да й намери работа на някое друго място. Това бе решението — да й намери работа, но не твърде близо до него. Така щеше да спаси съвестта си.

А и продуктите… Химикът бе офейкал, бе заминал в Европа. „Гейнс Голдщайн“ нямаше интерес сама да разработва нови продукти — компанията не разполагаше с научни лаборатории. Той искаше да купи други малки марки като „Медоу“, които бяха разработени и които щяха да направят „Л’Одас“ козметична къща. Или можеше да зареже идеята.

Принципът на „Гейнс Голдщайн“ беше — или вървиш напред, или отстъпваш встрани. Това беше.

Дина Кейн знаеше къде може да намери добри продукти. Гейнс предпочиташе да работи по този начин, отколкото чрез посредници.

Да. Това бе идеална причина да й се обади. Всъщност трябваше да го направи.

Той извади телефона си и го включи.

Дина тичаше. Ийст Ривър отляво беше сива и студена, но гледката на водата все пак я успокояваше. Тя бе топло облечена, с ръкавици и шапка, а в ушите й звучеше музика, никога не би заменила улицата за някоя зала. Може би само в случай на снежна буря. Тук навън имаше светлина, улици, хора, небостъргачи, движение, автомобили — цялото разнообразие на Манхатън.

Тази обстановка движеше, тласкаше Дина напред. Караше я да се чувства така, сякаш имаше цел, която да следва. Придаваше смисъл на нещата.

Музиката й спря. Някой й звънеше. Сърцето в гърдите й се преобърна. Тя се помоли — дано да не й се обаждат от клиниката да й кажат, че Джони е зле или в болница. Или по-лошо.

— Ало?

— Джоел Гейнс.

Тя намали и спря, усещайки хладния въздух върху лицето си, успокояващ внезапното й изчервяване.

— Господин Гейнс. Да, сър.

— Джоел.

— Добре.

— Звучиш сякаш си заета.

— Не! Не, просто тичам. Всичко е наред, искам да кажа, много ми е приятно да разговарям с теб.

Тя потръпна, прехапа устни. Много ми е приятно да разговарям с теб? Божичко.

— Искам от теб малко препоръки. Продуктите, които си изнамирала и поръчвала за магазинчето си. Имаш ли все още достъп до някакъв списък?

— Да — отвърна тя. — Искаш да ги купиш ли?

— Само малките производители.

Дина едва ли не чу повдигането на раменете му от другата страна на линията.

— Каза ми, че си се заела с тази работа, защото продуктите са били ефикасни. Тъкмо това търся. Ще ми изпратиш ли списъка?

— Разбира се, веднага щом ми преведеш двеста хиляди долара.

Той се изсмя и тя долови изненадата в гласа му.

— Какво?

— Стига, Джоел.

Дина крачеше, стиснала телефона си.

— Сключи печеливша сделка с „Медоу“. И сега искаш да си спестиш около шест месеца за проучване, само като вземеш списъка ми и направиш оферти на европейски бутици. Ако се съгласиш веднага, няма да вдигна цената на двеста и петдесет.

— Господи — рече той. — Това е. Предавам се.

Последва пауза, след което добави:

— Ела на обяд. Днес. Ще отменя срещата си.

— Къде?

— Ще направя резервация някъде.

— Ако дойдеш у нас, ще сготвя. Освен това мога да ти разпечатам пълния списък, а ти ще можеш да ми дадеш чек за двеста хилядарки.

— Дадено, хлапе. В един часа. Дай ми адреса си.

Дина се прибра вкъщи рано. Тя бе прекалено развълнувана, за да прави каквото и да е друго. Бързо съблече дрехите си за трениране, запъти се към банята, изкъпа се и изсуши косата си.

Избърса се скоростно и избра тоалета си — семпла вълнена рокля без ръкави, аленочервена — дръзка, каквато тя искаше да е с него, прозрачен чорапогащник „Уолфорд“ и ниски балетни пантофки. Опитваше се да изглежда небрежно, както изобщо не се чувстваше. Гримът й трябваше да е перфектен, в случай че той се разколебаеше да купи списъка й. Тя се порови в старата си стока от аптека „Грийн“, като си сложи много лек фондьотен мус, бронзово червило, маслиненозелени сенки, малко руж в нюанс охра високо на скулите и след това твърда египетска спирала, така че очите й изпъкваха като на Клеопатра.

Гримира се бързо — за пет минути, след което приготви масата, слава богу, че имаше останало чили от предишния ден в хладилника. Дина не бе майстор готвач, но се учеше да готви, за да пести пари — любими й бяха ястията, които бяха трайни и можеха да се претоплят. Чили, салата, газирана вода, приготви и смляното кафе в кафе машината — готово.

Нямаше нищо претенциозно, но тя не се притесняваше. Гейнс не бе от този тип мъже.

Дина изтича обратно в дрешника и извади сешоара. Беше й го подарила една от клиентките на аптеката, която държеше фризьорски салон, и той бе професионален, идеален за случаи като този, когато й се искаше да се изсуши за отрицателно време.

Тя пусна сешоара, насочвайки го прецизно в английската си четка „Мейсън Пиърсън“…

Звънецът иззвъня.

Дина подскочи стреснато. Косата й бе още мокра и се спускаше рошава по елегантната малка рокля.

Пак се позвъни. Тя погледна часовника си. Дванайсет и трийсет. По дяволите.

— Махай се! — извика. — Очаквам гости след половин час.

— Имаш гости точно сега — отвърна Гейнс през вратата.

Тя изтръпна и побърза да отвори.

Беше облечен в светлосиня риза и тъмносин костюм. Висок близо един и осемдесет, той се извисяваше над нея, а силното му тяло изглеждаше още по-мускулесто отпреди. Тъмните очи проблеснаха развеселено.

Дина се размърда нервно.

— Джоел… Аз… още не съм готова.

— На мен ми се виждаш готова. Може ли да вляза?

Тя се предаде.

— Да. Разбира се.

Той влезе вътре, огледа се из жилището й.

— Стилно. Кой е дизайнерът?

— Аз. Купувам стари апартаменти, правя им малко козметичен ремонт…

— Трябваше да се сетя.

— Продава се за милион и половина, ако ти трябва второ жилище — заяви дръзко тя.

— Мисля, че вече получи достатъчно от парите ми.

Той я огледа — излъчваща сексапил и притеснение, изумително красивото лице и стройното тяло, оградено от мократа коса, начинът, по който го гледаше — предизвикателно, с възхищение. Желанието. Очевидното желание.

Сюзън никога не го гледаше така. Вече не. Гейнс не знаеше дали изобщо някога го бе гледала така. Някога им беше забавно, имаше взаимна привързаност, приятелство…

Но любов? Не бе толкова сигурен. А страст — никога. Сюзън показваше желание, приемане, готовност. Когато той бе по-млад, устремен към успеха, постигайки страхотни победи в бизнеса, това му бе повече от достатъчно. Тя създаде чудесен дом, беше елегантна домакиня, добра майка. Това представляваше бракът.

Страстта беше за киното. Жените на богатите мъже бяха особена порода. Елегантни, образовани, участваха в училищните настоятелства, играеха тенис в Хемптънс, помнеха кога да пращат подаръци за рождените дни на приятелите си, ремонтираха кухните си и може би имаха някаква дребна работа. Тяхното истинско поприще бе на социалната сцена, водеха война на хиляди фронтове, в която мъжете им не се бъркаха.

Дина Кейн не бе такова момиче.

И Гейнс бе очарован.

— Какво има за обяд? — попита той, за да се разсее.

— Чили и ориз — отвърна тя, все още изчервена.

— Наистина ли?

Той пак се усмихна. Никой не му бе сервирал паница обикновено чили от години.

— По дяволите, това звучи добре.

— Сядай.

Той издърпа един стол пред изисканата й малка трапезна маса. Тренираното му око успя да забележи, че е дала някой долар в повече за обзавеждане: това предвещаваше добри бизнес качества.

Дина сервира за двамата по една димяща купа месо с боб, с малко ориз. След тренировката сутринта той бе изгладнял като вълк.

— Вкусно е.

— Благодаря.

Тя се пресегна да му налее вода, навеждайки се над него. Той вдиша аромата на шампоана и сапуна за баня.

Дина се облегна и вдигна вилицата си. Хранеше се с наведена глава. Не го поглеждаше, все едно бе неспособна да го погледне.

Когато приключи, Джоел каза:

— Беше превъзходно.

Стана и занесе купата си в кухнята.

— Винаги можеш да започнеш нова кариера като готвачка.

— Не мисля, че някога ще почна да правя хапки от сьомга в сос от нар или каквото там сервират в изисканите ресторанти в днешно време.

— Отвори заведение на „Уол Стрийт“, което предлага чили, пържоли и лазаня. Повечето бизнесмени не са яли свястна храна от години. Ще умра с радост, без никога повече да съм видял думата сос в някое меню.

Дина се засмя.

— Аз се справям по-добре с нещата, които хората слагат на лицето си, отколкото с тези, които слагат в устата си, господин Гейнс.

— Джоел.

Тя пак се изчерви.

— Знам. Просто ми е малко трудно.

— Защо?

— Защото си толкова… — Тя направи пауза. — Нали се сещаш.

— Осветли ме.

— Силен. Преуспял. Важна личност.

Дина вече бе червена като домат и се опита да го прикрие, като скочи и взе да вдига масата.

— Ти си легенда — както знаеш.

— Наистина го знам. И все пак ми е приятно да те чувам да го казваш.

Дина усети, че се навлажнява от желание. Той бе толкова арогантен, толкова красив, толкова нахакан. И беше оправдано, кой можеше да го отрече?

— У теб ли е списъкът?

— Да. Разбира се.

Тя изпита облекчение, че може да избяга в спалнята и да вземе разпечатката от компютъра си. Списъкът беше солиден, дълъг десет страници.

— Маркирала съм марките, които е добре да прегледаш — малките производители, както и продуктите, които се продават добре — мога да ти изпратя още малко бележки.

— Отлично.

Той взе снопчето листи и го прелисти. Няколко от фирмите там вече си ги бе набелязал.

— Имаш право, разбира се. Това ще ни спести месеци за предварително проучване.

— Значи ще ми дадеш чека?

— Звучиш така, сякаш си се съмнявала.

Дина вдигна рамене.

— Двеста хиляди за компютърна разпечатка.

Той я погледна.

— Съгласих се на сделката. Когато сключвам сделки, ги осъществявам — първо правило в бизнеса.

Той щракна куфарчето си и й подаде спретнато напечатан чек. Дина го погледна и цифрите заплуваха пред погледа й. Наистина се случваше, беше реалност.

— Благодаря, господин… Джоел.

— Смяташ ли да го осребриш? Колко ти останаха от половиния милион?

— Не много. Трябваше да оправя жилището. А и да настаня брат си в клиника. Да плащам данъци.

Той кимна.

— Трябва ти работа.

Сърцето на Дина задумка.

— Може ли да работя за теб?

— Аз не съм в разкрасителния бизнес. Това е една от многото области, с които се занимавам.

Очите му я огледаха.

— Освен това идеята не е много добра.

— Защо? — прошепна тя.

— Мой ред е да кажа: „Нали се сещаш?“.

Сърцето на Дина заблъска още по-силно в гърдите й. Тя имаше чувството, че се задъхва от копнеж. Той го бе признал, точно тук, в апартамента й — че между тях има тръпка.

— Женен съм — заяви той.

— Разбира се.

Но все още не сваляше поглед от нея. Коленете на Дина потрепераха лекичко. Не си спомняше да е искала нещо толкова силно, колкото този мъж в момента.

— Въпреки това все трябва да работиш за някого. Мога да ти бъда нещо като наставник известно време. С какво искаш да се занимаваш?

— Искам да съм директор на козметичен магазин. На някой от големите вериги. Нещо добре платено, където да мога да окажа влияние. „Сакс“, „Блумингдейлс“…

— Как ти се струва „Торч“?

Дина изтръгна поглед от лицето и тялото на Гейнс. „Торч“ беше моден търговски център със стари традиции в Горен Западен Манхатън, с логото на Статуята на свободата, разположен на дванайсет етажа в стил „Бел Епок“. Но архитектурата на древната сграда бе най-привлекателното нещо в него. Магазинът имаше страхотно минало, но бъдещето му бе мъгливо. „Торч“ бе много популярен през осемдесетте, обаче постепенно се бе установил като място, където се продаваше всичко, но не се предлагаха последните модни колекции. „Сакс“ и „Блумингдейлс“ поемаха целия лукс, „Глемър“ беше етичната дестинация за пазаруване на либералния елит, а „Мейсис“ в центъра конкурираше с умерени цени и простор.

Плюсовете на „Торч“ бяха, че се намира в горната част на града, затова в него се тълпяха местни купувачи, които не искаха да си дават труда да хващат таксита. А и понеже живееше на стара слава, средната възраст на клиентелата му бе над петдесет. Най-много се продаваха кожени палта, шалове и много сака с пайети от скъпоценни камъчета.

Не беше точно по вкуса на Дина Кейн. Но все пак бе уважавано име в Ню Йорк.

— Ако имам пълна свобода… — каза тя предпазливо.

— Идеално е за теб. Защо би искала да отидеш на някое успешно място?

Дина се усмихна.

— Много добре. Осребри си чека. Познавам собственика на магазина. Сега живее в Калифорния и се наслаждава на слънцето. Ще му дам препоръките си.

Дина не знаеше какво да каже. Просто така, без особени усилия, той можеше да направи живота й по-хубав. Възхити я лекотата, с която го правеше, чистата власт, която демонстрираше.

— Аз… благодаря.

— Благодари ми, като ми докажеш колко съм гениален в назначаването на персонал.

— Да им се обадя ли?

— Те ще ти се обадят.

Той стана и взе куфарчето си.

— Е, вече приключихме.

— Джоел, ще те видя ли пак?

В продължение на една безкрайна, брутална секунда той я огледа, искайки момичето, харесвайки момичето, чувствайки нейното електричество, желанието, жизнената й сила.

— Може би някой ден.

Думите, които се принуди да произнесе с върховно самообладание, прозвучаха като от нечия друга уста.

— След като си хванеш приятел.

— Значи ще си хвана приятел — заяви тя.

На Гейнс моментално му се прииска да го убие.

— Довиждане — каза той и излезе, преди да е изрекъл нещо, което никога да не може да върне назад.

Десета глава

— Добре дошли в „Торч“.

Реджина Фрийман беше отегчена от живота си и й личеше. Тя бе прилично елегантна афроамериканка, навършила петдесет и една години и достигнала висотите на големите постижения в живота — висока заплата, директор в голям магазин, съпруг, работещ в областта на законодателното право, и две деца в колеж.

Огънят от младите й години бе потушен в комфорт — хубаво двустайно жилище в опасана с дървета пресечка съвсем близо до „Кълъмбъс“; страхотно здраве, дентална и дългосрочна социална осигуровка, круизни ваканции с едни и същи хора всяка година, посещения при роднините в Джърси в Деня на благодарността. Човек не нарушаваше спокойствието на такъв живот просто така.

Тя управляваше ежедневната дейност на „Торч“. Разноските на персонала бяха ниски, но количеството им бе значително, те зареждаха достатъчно модерни дрехи, за да оправдаят името си на голям търговски център. Тук пазаруваха най-вече възрастните дами от Горен Западен Манхатън. Собственици бяха семейство Морган, таксите бяха ниски и нямаше наем. Те можеха да си позволят да се движат по инерция и точно това правеха. Работата на Реджина бе просто да се грижи сметките да са платени.

— Идвате с много високи препоръки — отбеляза жената.

Самата тя бе облечена в спретнато костюмче с панталони „Ан Клайн“, с розова памучна блуза и дамски чехли — сигурно, удобно облекло. Младото момиче пред нея бе различно. Удивително добре гримирана, тя бе красавица в елегантен зелен тоалет на „Прада“, дамска чанта „Мълбери“ и обувки на висока платформа „Кейт Спейд“. Видът й казваше: мода, шик, ново. Всички неща, които „Торч“ не беше.

— Благодаря, госпожо.

Реджина отчасти поомекна. Тя оценяваше добрите маниери, не й харесваше как днешните младежи обикновено се взираха в айфоните си и никога не те гледаха.

— Значи имаш нещо общо с „Медоу“ на „Л’Одас“? Тук също го предлагаме.

— Помогнах да изведем продукта на пазара. Продадох го на господин Гейнс, мисля, че той ме препоръча на господин Морган. Също така управлявах успешен независим магазин за козметика в центъра.

— Големият търговски център е нещо много различно.

— Да, госпожо. Тук съм, за да се уча.

— Надявам се да учите бързо, тъй като ще управлявате продажбите на козметиката. Трябва да кажа, госпожице Кейн, че никога не съм виждала да назначават толкова млад човек на такава значима позиция като тази.

— Много добре разбирам, госпожо Фрийман. Моля, наричайте ме Дина. Ще дам всичко от себе си, за да покажа на господин Морган, че не е сбъркал с назначението ми.

Реджина искаше да попита момичето какво й бяха платили, но се въздържа. Сигурно бе шестцифрена сума, като собствената й заплата. Хлапето идваше направо в управленския екип. Едно бурканче крем за лице и ето че бе прередила опашката. Но Дина наистина се различаваше от повечето млади. От очите на това красиво лице се излъчваше зрялост.

— Имаш ли всичко необходимо? — попита Реджина.

— Искам днес да прекарам деня в наблюдение, а утре ще прегледам таблиците с продажбите и поръчките. И ще предложа препоръките си следващата седмица.

— Много добре — рече Реджина. — Ще се виждаме наоколо.

Тя се върна в кабинета си нагоре по мраморното стълбище с избелял лазурносин килим, опитвайки се да разреши загадката. Людо — сигурно той беше. Синът на господин Питър Морган беше нюйоркски плейбой на върха на списъка с най-желаните ергени. Той открай време си падаше ценител на красивите момичета. Но обикновено ги назначаваше за продавачки, а не за директори на отдели.

Е, Дина Кейн бе необичайно привлекателна. Но Людо сменяше по две момичета на месец — бързо се уморяваше от всяка новост.

Тя просто щеше да прояви търпение и да остави момичето да се обеси на собственото си въже. Нямаше нужда да й създава проблеми. Точно в момента пенсионната й сметка изглеждаше в изключително добър вид. А и всички в „Торч“ знаеха, че не бива да се бъркат в работите на Людо Морган.

Дина се разхождаше из неприветливия скучен магазин и сърцето й биеше силно от вълнение.

Джоел Гейнс, гений такъв.

Той бе много прав. Това място бе катастрофа и тя се вълнуваше при мисълта, че може да го оправи.

Подът на магазина бе зле осветен и препълнен със стока. Отегчени продавачки по цял ден си бъбреха една с друга, без да обръщат внимание на клиентите. Навсякъде се предлагаха продукти с намаление — дрехи, натрупани по маси под червени табели с надпис: РАЗПРОДАЖБА. Марките бяха разбъркани с някои стоки от дизайнери на висша мода, сякаш магазинът се страхуваше да ги продава.

„Торч“ изглеждаше уморен от старост.

Отделът с козметиката бе по-добре — ако човек не бе претенциозен. Големите козметични фирми управляваха собствените си витрини. „Торч“ продаваше повечето от продуктите им, така че нещата бяха стандартни. Нямаше почти нищо ново. Тя се усмихна, щом видя малкия щанд с „Медоу“ и стабилния поток от клиенти, който той привличаше.

Дина погледна продавачките в скучните им бели сака със закачените на тях квадратни златни баджове. Някои разговаряха с клиенти, но повечето просто блееха във въздуха. Отделът не кипеше от работа. Клиентелата се състоеше от по-възрастни купувачи, които знаеха какво искат. Тя гледаше как някои жени се насочваха директно към щанда на „Есте Лаудер“ или „Шанел“, грабваха някакъв продукт и го носеха на касата.

Все едно са в пощата и си купуват марки, помисли си тя.

Имаше купуване, но не и продаване. Нямаше разлика дали ще пазаруваш тук или в друг магазин надолу по улицата, с тази разлика, че в „Торч“ можеше едновременно да си напазариш бельо, а после и декоративна възглавничка от втория етаж.

В главата си Дина виждаше една съвсем различна картинка. Пространство. Светлина. Стил. Цялостно обновен дизайн на сградата. Изключително облекло. Класически модели, както и такива на популярни нови дизайнери. Последните хит продукти в козметиката. Магазинът трябваше да стане дестинация за тийнейджъри, двайсет и няколко годишни младежи, елегантни работещи жени над трийсетте и четирийсетте, както и за по-възрастни дами от рода на онези, които се обличаха в черно и ходеха на постановки на Бродуей. А също и за мъже — малки групи сред жените. Силно пристрастени към лукса.

Мястото щеше да получи притегателна сила. Всички от горната част на града щяха да искат да идват тук.

И щеше да струва доста пари.

— Налага ли се? — въздъхна Людо Морган.

Той си бе запланувал забавен следобед — пури в клуб „Хавана“ с двама приятели, тенис, телефонен разговор с баща си, вероятно пътуване с хеликоптера — имаше една вила в Хемптънс, която агентът му искаше да му покаже.

— Баща ви иска да се срещнете с нея, сър. Просто за да чуете първия й доклад. Тя дойде с препоръките на Джоел Гейнс.

— Не ме интересуват отпадъците на Гейнс. Няма ли други места, където да си играят приятелките му?

Ерик Сторм поклати глава. Арогантността на хлапето не изчезваше с възрастта.

— Господин Гейнс няма приятелки. Тя му продаде една марка. Баща ви я назначи за директор на отдела за козметика.

Сега вече Людо му засвидетелства цялото си внимание.

— Какво? Какво на отдела за козметика?

— Директор. С инструкции да обнови отдела.

Той се зачерви.

— Персонала го наемам аз.

— Да, сър, но баща ви назначи госпожица Кейн директно.

— Какъв опит има тя?

— Никакъв на този етап.

Ядът на Людо Морган се засили. Защо старецът не си гледаше пенсията? Сега той бе поел управлението.

— Това е грешка. Ще я уволня. Дайте й тримесечна заплата и й кажете, че е станало някакво недоразумение. Тогава може да се срещна с нея.

Ерик Сторм се усмихна леко. Не му се случваше често да се надсмива над хиперпривилегировани младежи от младото поколение, но изпитваше истинско удоволствие, когато се случеше.

— Не става, сър. Всъщност тя изпрати доклада си директно на баща ви и на него много му хареса. Смята, че има голям потенциал. Той иска да се срещнете с нея, за да обсъдите как „Торч“ може да осъществи иновациите.

Людо Морган си пое рязко въздух. Това момиче бе едва на двайсет и няколко според листа хартия пред него — а вече се бе устремила право към върха, и то през главата му.

Не бе само раздразнение. Трябваше да й покаже кой командва тук.

— Извикай я в кабинета ми — нареди той. — След двайсет минути.

Дина Кейн бе подготвена.

Тя бе прочела всичко, което бе намерила за новия си шеф Людо Морган — двайсет и осем годишен, завършил Нюйоркския университет и бизнес специалност в Калифорния. Очакваше се да наследи баща си, който се бе оттеглил да живее на слънце. От време на време излизаше на срещи. Имаше една сестра — омъжена, с две деца, живееше в Париж, без интерес към семейния магазин. Людо управляваше „Торч“ достатъчно добре, за да го държи печеливш, но Дина не усещаше никаква отдаденост, никаква любов към наследството на дядо му.

Нямаше проблем. Тя просто искаше да се залови за работа, да направи промяна, да се докаже на Джоел Гейнс… на света. Да се докаже на света. Дина се изчерви леко. Гейнс съвсем ясно я бе отхвърлил.

И тя щеше да го преодолее. Съвсем скоро.

— Оттук — поведе я Реджина Фрийман. — Господин Морган пристигна специално, за да те види.

— Чудесно!

— Не е чудесно — потупа я Реджина по рамото.

Хлапето без съмнение имаше талант; докладът на Дина я изненада. И идеите й в действителност можеха да проработят някъде, където бяха напред с модата, като в „Сефора“ например. В „Торч“ нямаше шанс. На Дина Кейн щеше да й се наложи да свикне да се носи по течението, точно както останалите от тях.

— Успех, миличка.

Дина почука и влезе в стаята.

Няма да се задържи и месец, помисли си Реджина.

Младият мъж седеше зад тежко дъбово бюро, пред което имаше малък стол, сякаш нарочно подбран да е неудобен — пълен контраст с начина, по който Гейнс правеше бизнес. Самият кабинет беше като магазина — дървена ламперия, избелял европейски килим, диван с кадифена дамаска. Имаше шкафове за папки на едната стена, а един принтер бе сложен върху най-близкия до бюрото шкаф. Усещането бе за неразбория и претрупаност, въпреки големите предвоенни прозорци.

Той не я погледна, когато тя влезе, Дина видя, че чете доклада й.

— Какво сте си въобразявали, като сте изпратили доклада си директно на баща ми?

— Господин Морган ме нае, сър.

— Наел ви е като директор на козметичния отдел. Аз управлявам магазина. Всеки назначен първо докладва на Реджина, а след това тя решава дали да отнесе въпроса до мен. Ясно ли е?

Сега той вдигна глава — и като я погледна, в очите му се изписа неволна изненада. Дина забеляза одобрението му.

Тя носеше спортни панталони и блуза, обувки на високи платформи. Косата й бе вдигната на модерен кок с елегантна японска шнола, промушена през него, а гримът й днес бе бронзов — златист руж на скулите, меден нюанс на устните, светлокафяви и оранжеви сенки на очите, кестенява спирала — сякаш всеки момент щеше да се отправи на яхта в Средиземно море.

Изглеждаше удивително. И Людо Морган бе удивен.

— Извинете — каза той, щом моментът почна да става неудобен. — Бях сразен. Изглеждате като модел.

Тя се изчерви от неочаквания комплимент. Морган носеше хубав костюм — свободен модел, без вратовръзка, „Армани“. И поне не играеше игрички.

Той беше красив, с гладки черти, тъмноруса коса. По-скоро сякаш беше участник в телевизионно предаване или рок група. С вид на секс символ и моден костюм отгоре — тя разбираше защо момче като него минаваше за плейбой. Момичетата щяха да го изядат с парцалите.

— Благодаря, господин Морган. Красотата е моята специалност, така че се грижа за грима и вида си. Когато се общува с клиенти, първото, което те гледат, е собственото ти лице… Няма да дадете на някой дрипав шивач да ви ушие костюм, нали?

Людо се засмя на глас.

— Забавна си. Не, предполагам, че не бих.

— Определено следващия път ще ида първо при Реджина — обеща Дина. — Но магазинът има нужда от големи промени и исках господин Морган старши да види доклада ми… понеже той пое риска да ме наеме.

— Тези планове изискват голямо капиталовложение.

— Да, сър. Знам.

— Твърде голямо. Няма да го разреша. Залогът е прекалено голям. Вие сте неопитна и не сте доказали качествата си, а от години клиентелата ни е в по-старша възраст. Трябва да се грижим точно за нея.

Дина прехапа устни.

— Но, господин Морган…

— Баща ми е харесал доклада ви, но в края на краищата аз управлявам компанията. Помислете как бихме могли да продаваме повече козметика. Без големи подобрения. Само основни неща, това е характерът на „Торч“.

— Аз…

Дина преглътна — изражението на младия мъж бе непоколебимо.

— Да, сър.

— Да минем на „ти“ — каза той мило. — И отсега нататък всички въпроси трябва да минават първо през мен.

Тя се прибра у дома рано, обезкуражена.

По дяволите. Такъв бе животът. Никой нямаше визия за нещата, никой не поемаше рискове.

Освен Джоел Гейнс.

Дина си наля ябълков сок и изслуша съобщенията си.

— Дина! Обажда се Лоръл Слоун. Продадох апартамента ти! Поздравления! Със стотачка повече от желаната цена…

— Дина Кейн, обаждам се от клиника „Фар Хейвън Фийлдс“. Може ли да ни се обадите във връзка с Джони? Той бе отведен в болница.

Тя остави сока на масата и се обади на една фирма за автомобили под наем.

Сградата беше малка, както се очаква от обикновена провинциална болница, но частна и солидно финансирана. Щом влезе вътре, Дина забеляза блестящите подове, мекото осветление и свежите цветя в чакалнята.

Всичко това не бе евтино. Но Джони имаше нужда от него.

Нямаше застраховка, която да покрие лечението. Половината от спечеленото от продажбата на апартамента й щеше да отиде за неговите сметки. Стига брат ми да оживее…

— Той е тук вътре — каза сестрата, отвеждайки я до една изолирана стая.

Дина нямаше сърце да попита дали щяха да преместят Джони в отделението.

Той лежеше на леглото, слаб, изпит. Имаше тъмни сенки под очите, все едно се бе боксирал десет рунда с Майк Тайсън.

— Сестричке! — измънка той, гледайки я с немощна усмивка. — Радвам се да те видя! Не се ли гордееш с мен? Ще се преборя. Скоро ще съм чист.

Дина нежно погали ръцете му.

— Разбира се, че се гордея с теб, Джони — много се гордея. — Тя премигна, пропъждайки сълзите си.

— Хубаво.

Той обърна глава на възглавницата и заспа.

— Госпожице Кейн?

В стаята влезе висок лекар с изискан вид и й кимна.

— Може ли да поговорим отвън?

Дина стана и последва лекаря в коридора.

— Имаше голямо количество метамфетамин в кръвоносната му система, когато го доведохте — уведоми я той. — Възстановяването от това състояние е много трудно. Почти е сигурно, че сте му спасили живота.

Сърцето на Дина заудря силно в гърдите й.

— Слава. Богу. Но защо изглежда така? Не трябва ли да се възстановява, да качи малко килограми?

— Периодът на отказване е тежък процес. Имунната система на брат ви е нарушена. Това е свързано с повръщане, дехидратация. Той има нужда от стабилизиране с интравенозни течности, а после и с храна. По възможност и от физическа рехабилитация. Има и известна мускулна загуба.

— Както го описвате, звучи сякаш е бил в концентрационен лагер.

— Приемете го като напреднала анорексия. Предизвикал е нещо като доброволно гладуване.

Дина пребледня.

— Надявам се да мога да си позволя всичко необходимо за терапията му.

— Надявам се да можете — изрече безизразно лекарят. — Брат ви се нуждае от лечението. Предполагам, че може да го върнете в града и да опитате в държавна болница…

— Не. — Дина поклати глава. — Аз се грижа за семейството си.

Тя се сети за грижливия ремонт на жилището си и за възторженото обаждане от агентката. Е, какво пък. Пари се печелят и се губят — това са само цифри. Дина никога нямаше да е като майка си, да трупа притежанията си. Но все пак сега тя повече от всичко се нуждаеше от работата си. Нуждаеше се от Людо Морган.

Гейнс погледна към имейла, отворен на монитора на компютъра му.

Състоеше се само от две изречения, но сигурно го бе прочел сто пъти.

Здрасти, Джоел. Започнах в „Торч“. Имам проблем. Добре ще ми дойде някой съвет. Кафе?

— Това трябва да спре — каза си той.

Предишната нощ, докато се любеше с жена си, опитвайки се да игнорира престорената страст на лицето й, опитвайки се да задържи ерекцията си, той бе затворил очи и си бе представил Дина Кейн.

— Леле — бе възкликнала Сюзън след това. — Беше невероятно. Явно много ти е харесала роклята ми.

— Да. — Той лежеше на копринените им чаршафи, задъхан. — Страхотна рокля. Изглеждаше секси.

Тя отиде под душа, тананикайки си, а той се мразеше.

Но прекрасното, кипящо от жизненост момиче все още бе в мислите му. Слава Богу, че работата му го отвличаше — Гейнс бе потънал в нея. Но сега — това. Сякаш Дина имаше телепатия и можеше да прочете проклетите му мисли.

Той кликна на бутона за отговор. Беше време да отговори твърдо. Да каже на момичето — никакво кафе, никакви съвети, никакви срещи.

Ще съм в горната част на града по-късно, написа той. Ела в кафенето на Осемдесета улица и „Кълъмбъс“ в единайсет часа.

— Благодаря за отделеното време.

Дина седеше пред чаша прясно изстискан портокалов сок.

— Означава много за мен.

— Бях в квартала. Какво става?

Тя бе облечена с ежедневни дрехи — тесни сини джинси и бяла риза, с кафяви каубойски ботуши, а тъмната й коса бе вързана на опашка. Минимален грим. Изглеждаше разтревожена, уязвима и адски секси.

Гейнс преглътна, с мъка.

— Знам от какво се нуждае магазинът, собственикът, изглежда, има желание за промяна, но не и синът му — който е поел управлението.

— Напомни ми…

— Людо Морган. На двайсет и осем години. Завършил е бизнес степен в Калифорнийския университет. Той се държа достатъчно учтиво.

Бас държа, помисли си Гейнс.

— Но няма да отпусне парите. Каза, че не съм се доказала…

— Господи.

Тя беше толкова красива, седнала там, толкова секси. Не можеше да я има, а я искаше, може би дори се влюбваше в нея. Което бе много по-лошо. Дина Кейн никога нямаше да напусне съзнанието му. Гейнс се почувства в капан, стар, извън контрол. И това го ядоса.

— Какво? Искаш да ти държа ръката ли? Тогава се докажи! Постигни успех — по неговия начин. След като го сториш, тогава премини към по-сериозни промени. Или го направи, или напусни и започни собствен проклет бизнес.

Зелените й очи се ококориха, шокирани.

— Джоел… Обидих ли те?

Той се взираше в нея разярен.

— Няма смисъл! Това няма смисъл. Отнеси се с него така, както се отнесе с мен, все едно искаш нещо от него, и ще сториш каквото е нужно, за да го получиш. Другото е излишен шум.

— Съжалявам. Не исках да ти губя времето. Просто ходих да видя брат си и…

— Всички имаме проблеми. Виж. Квит сме. Аз съм женен. Не пращай повече имейли. Оправяй се сама.

Той стана и излезе от кафенето.

Дина го гледаше как си тръгва. Очите й се наляха със сълзи и тя се прикри, като сложи една салфетка пред устата си.

Защо боли толкова? Аз почти не го познавам.

Оправяй се сама. Така да бъде.

Докато вървеше обратно към „Торч“, Дина се опита да проясни мислите си. Гейнс беше прав, разбира се, че бе прав. Тя го преследваше. Защо го бе извикала на кафе? Защо не му обясни по имейла? Или просто сама не намери решение…?

Исках да го видя.

Беше го видяла. И бе получила повече, отколкото бе искала.

Апартаментът й се продаде. Щеше да й се наложи да даде още двеста хиляди на болницата на Джони. Беше време да порасне. Ако искаше да остане в бизнеса, трябваше да действа подобаващо.

— Влез — каза Людо.

Беше момичето, Дина. Днес нямаше толкова грим, но пак бе така хубава.

— Здравей. Нямам много време. Имам среща за обяд.

Керълайн беше дъщерята на един от приятелите на баща му и това щеше да е третата им среща. Тя бе руса, слаба като клечка — от кльощавите светски красавици. Изглеждаше добре в прегръдката му, но нямаше извивките на тази, нито държанието й. За момент Людо си представи как извежда нея вместо блондинката — момиче от работническата класа, дошло отникъде, амбициозна кариеристка.

Не ставай глупак. Тя работи за теб.

— Смятам да направя малко обновяване на отдела за козметика. Да внеса някои изключителни продукти. Няма да трябват много пари, само няколко реклами. Съгласен ли си? Бих искала бюджет за мостри на продуктите.

Тя остави лист хартия на бюрото му, на който фигурираше една достатъчно скромна сума.

— Добре. Действай.

— Мога ли да пусна рекламите?

— Разбира се.

— Благодаря — отвърна Дина.

През следващия месец Дина работи неуморно. Тя преговаря с козметичните къщи да намалят размера на щандовете си, ограничавайки асортимента си само до най-продаваните стоки. Внесе някои от любимите си продукти — с най-ефикасното действие — от аптека „Грийн“, и нае някои от най-добрите гримьори в града. Бяха поставени нови огледала и приветливо осветление на всяка възможна свободна повърхност, а килимът в козметичния отдел бе махнат и заменен със светъл паркет.

Мястото заприлича на салон.

Дина свика персонала, за да разговаря с тях. Те се събраха в стола, в скучните си униформи, гледайки разбунтувано към по-младото момиче, което нарушаваше спокойствието на живота им.

— Дами — започна тя. — Знам, че се чувствате задушени. Повярвайте ми, разбирам. Никой не иска да виси тук по цял ден, отегчен до смърт.

Последваха леки кимвания.

— Трябва да се справим много по-добре. Знам, че повечето от вас са си мечтали да са в модната индустрия — да работят като спа терапевти или козметички. Днес ще се постараем това да се случи. „Торч“ ще се превърне в спа център. Трябва да ангажирате вниманието на клиентката, без да я притискате, а само да й предложите най-добрите си продукти за нея, след което да се оттеглите. А когато тя е готова, да я насърчите. Винаги благодарете на купувачите, независимо дали са купили нещо, или не. Не се страхувайте да ги насочвате към продуктите на друга фирма. Искаме да покажем на жените как красотата може да преобрази живота им, самочувствието им. И когато вие, дами, се изявите, аз ще отида при господин Морган и ще ви издействам увеличение на заплатите с десет процента, защото продажбите ще се вдигнат с двайсет и пет процента. Ясно ли е?

По-ентусиазирани кимания. Всички разбираха от десет процента.

— Този магазин е като динозавър. Дами, ще започнем наша собствена малка революция. Ще им покажем как се прави. Ще им покажем какво в действителност искат жените. С мен ли сте?

Този път Дина даже дочу ръкопляскания.

Тя оставаше до късно вечер, обикаляйки из празния магазин, играейки си с дизайна на осветлението, осигуряването на пространство. Проектира рекламни постери, клиентски карти. И спечели вниманието на блогърите — експертите по красота, които властваха в интернет пространството, следяха модните списания и бяха четени ежедневно от студентите от Нюйоркския университет.

Здравейте. Аз съм Дина Кейн, която продаде крема „Медоу“ на „Л’Одас“. „Торч“ се готви да открие обновения си козметичен отдел с чисто нови уникални продукти от Европа, които ще бъдат представени за първи път единствено в „Торч“. На откриването следващата седмица ще има големи имена, безплатни подаръци и петминутно гримиране за всяка клиентка. Елате в обедната почивка и си тръгнете с вид на богиня. Мъжът до вас ще остане изумен. „Торч“ се грижи за вашия блясък.

И накрая всичко беше готово.

Седмицата на откриването започна с гръм и трясък. Дина бе дала личния си телефонен номер и телефонът й не спря да звъни.

— Какво работите там?

— Безплатен грим за всяка клиентка? За всяка ли?

— Какво може да се направи само за пет минути?

Тя беше заета. Всеки път щом се появеше някой блогър или журналист, Дина лично ги придружаваше. Тя повтаряше същата реч по петдесет пъти на ден.

— Пет минути е повече от достатъчно. Нюйоркските момичета работят и нямат време за губене. „Торч“ е новото козметично игрище, ще ви покажем точно кое би подхождало чудесно на вас.

— Това са момичешките играчки.

Никой блогър не си тръгваше без подаръци. И те не бяха просто стандартните мостри. Дина опаковаше кутии с целите продукти — само два или три — такива, които тя смяташе, че ще се отразят благотворно на съответната жена. Не просто комплект със стандартни артикули. Всичко бе според нуждите на клиентката.

— Леле.

Кати Ренет, собственичка на BeautyBuyer.com, се взираше в отражението си в огледалото. Гримьорът я бе преобразил само за две минути с не повече от три продукта — блестящ гланц, руж от Португалия и тъмнозелена спирала на „Ревлон“.

— Това е невероятно.

— Много ми харесва.

Емили Джоунс пишеше за „Мари Клер“ и всеки ден бе бомбардирана с покани за промоции. Но гримьорката на Дина бе променила вида на лицето й с мек прахообразен фондьотен, розов руж на скулите и плътна черна спирала, която покри късите й мигли.

— Страхотно.

— Не всички продукти са страхотни за всички. „Торч“ вярва в индивидуалната грижа за красотата.

Дина посочи към щанда на „Елизабет Арден“.

— Осемчасов крем? Той е класически, но не е за вас. Кожата ви ще се обрине.

— Опитах го. Наистина се обринах.

— Когато жените дойдат в „Торч“, ще се опитаме да им продадем това, което ще им подейства. Това не е просто магазин, това е козметичен бутик.

— Много ми харесва — повтори журналистката, записвайки енергично в малкия си тефтер — козметичен бутик.

Отзивите излязоха през следващите няколко дни. Дина ги гледаше вкъщи на компютъра си.

„Торч“ се грижи за вашия блясък.

Опитайте безплатния грим — в магазина са доведени истински експерти.

Не става въпрос за обичайното пробутване на продукти!

Дина Кейн предлага находки — отделът й е като пещерата на Аладин.

В „Торч“ знаят кое действа. Качвайте се на метрото!

Но щяха ли тези отзиви да дадат резултат? Тя бе похарчила парите до последното пени за персонала, най-добрите гримьори, торбичките с подаръците. Всичко, което новите клиенти трябваше да направят, беше да си дадат имейл адресите… Дина щеше да си състави база данни — какво са купили, на каква възраст са — и така да изгради целенасочена кореспонденция.

Тя бе притеснена повече от всякога в целия си живот. Начинанието й трябваше да проработи, или тя загиваше. Людо Морган нямаше да й даде друг шанс.

Беше рискувала всичко в името на идеята си.

Единадесета глава

— Извинете. Извинете.

Людо си пробиваше път през тълпата. Не можеше да повярва — беше едва десет и петнайсет часът, а магазинът бе претъпкан. Жени, момичета, тийнейджърки се бутаха покрай него, устремени напред. Пътят до кабинета му бе блокиран. Входът към стълбището бе претъпкан с жени.

Той погледна нагоре, там магазинът изглеждаше както обикновено — само тук-там имаше пазаруващи.

— Господи! Какво е това? Някаква противопожарна тревога?

— Не, сър — осведоми го една продавачка. — Това са клиенти. Лудница е.

— Клиенти закъде?

— За Козметичния отдел. Заради промоцията на госпожица Кейн.

Людо гледаше жените недоверчиво.

— Да не раздава безплатни червила на „Шанел“?

Не беше нормално. Това не беше „Торч“. Той се опасяваше, че Дина Кейн се е побъркала.

— Не, сър. Просто малки мостри, както обикновено. Плюс гримирането. Извинете, имат нужда от помощ.

И жената изчезна.

Той с усилие се добра до стълбището, пъшкайки, и се качи до балкона на първия етаж, за да погледне отново.

По дяволите. Вярно беше. Жените се бяха скупчили върху отдела за козметика и приличаха на гнездо на термити. Клиентките се блъскаха и пред касите се виеха дълги опашки. Той забеляза, че няколко от щандовете с нови продукти са напълно изпразнени, с табелки върху тях с надпис Изчерпани количества. Вместо да стоят безучастно, служителките разговаряха с жените и им показваха разни неща. Имаше столове, на които седяха момичета, за да бъдат гримирани. Шумотевицата се разнасяше из магазина към другите етажи, които бяха празни.

Людо Морган влезе в кабинета си и затвори вратата. След малко написа кратък имейл на баща си.

— Дина.

Тя се стресна.

Часът бе девет без петнайсет и магазинът току-що бе затворил. Дина Кейн бе облечена с червена рокля и изглеждаше уморена.

— Откога си тук?

— От седем сутринта.

Един час преди отварянето на магазина.

— Минало е много време от обяд — отбеляза Людо.

— Не съм обядвала — усмихна се тя.

— Обядът е за слабаци?

— Нещо такова.

Тя завъртя врата си наляво-надясно, разтягайки мускулите си.

— Обаче сега имам нужда да хапна, вие ми се свят.

— Паднала ти е кръвната захар. Да отидем в „Чанг Май Тай“; не е върхът, но е на две крачки оттук.

Тя само кимна, прекалено уморена, за да възрази.

Людо поръча шампанско и Дина изпи една чаша. Имаше нужда от енергията, имаше нужда да се отпусне. Освен това бе минало добре. Не можеше да се отрече.

Тя бе прекалено уморена, за да гледа менюто, поръча си обикновено пилешко къри и студен чай. Каквото и да е. Умираше от глад.

— Днес свърши страхотна работа. Признавам си — впечатлен съм.

Обикновена похвала, от която тя засия леко.

— Благодаря. Няма да е така цяла седмица, днес се получи, защото е първият ден след репортажите и рекламата. Но се надявам на стабилен поток от купувачи. Смятам да поръчам нови продукти от Европа. Ще отнеме ден-два.

— Дина, не се впрягай прекалено в тази работа. Не виждам бъдеще за „Торч“, както ти го виждаш. Сградата може да се използва за много по-полезни цели, отколкото за обикновен магазин. Искам да я превърна в жилищна сграда с апартаменти и да я продам.

— Ааа.

Тя повдигна вежди.

— Сега разбирам плана ти. Досега не проумявах защо не искаш да печелиш пари.

— Баща ми е сантиментално привързан към магазина.

— Може да не е толкова лесно обаче. Сградата се намира в търговска зона. Наоколо има много луксозни жилищни сгради и недостатъчно магазини. А „Торч“ е единственият голям търговски център на север от „Бергдорфс“.

Той наклони чашата си с шампанско към нея.

— В момента това е така. Архитектите ни не са в цветущи отношения със строителния отдел. Но отнема години да се изкарат разрешителни от този вид. Трябва да се изградят връзки с политици…

— Подкупи?

— Участия в кампании.

— Баща ти може да не иска да разрушава магазина.

— Семейството притежава по-голямата част от акциите, която ще премине в мои ръце и в тези на сестра ми…

Людо сви рамене.

— Той най-накрая ще се вразуми. Междувременно уреждам нещата с кметството. Проектът няма фиксиран срок.

Дина помисли над въпроса.

— Знаеш ли, Людо, можеш да имаш и двете.

— Какво? — попита той, като допи чашата си и си сипа отново.

По дяволите, тя бе красиво момиче, макар и да бе провинциалистка. Ами ако той я поошлайфаше и образоваше и я въведеше в светския живот? Ако станеха гаджета, може би тя нямаше така да го дразни. Вече се бе отегчил от Керълайн — поредната стереотипна блондинка, която нямаше какво интересно да каже. Поне момичетата от Калифорния имаха големи изкуствени цици и умееха да се забавляват, а не като тези елитни красавици, чиито характери бяха плоски като идеално изправените им коси.

— Можеш да имаш и двете. Имам предвид, ако преобразиш „Торч“. Нали се сещаш, тогава ще те сметнат за гениален търговец и марката ще стане много ценна.

— Марката? Ние сме магазин.

— И „Сакс“ беше магазин. Сега има клонове на „Сакс“ в молове из цялата страна, имат и уебсайт. „Сакс“ на Пето авеню е най-луксозният, но на практика той не им е нужен. А „Торч“ не е достатъчно популярен като магазин от Горен Манхатън. Така че може да укрепиш позициите на марката и да преминеш към продажби онлайн. А след това баща ти ще ти даде да превърнеш сградата в жилищна и няма да е изгубил нищо. Ще отрежеш ябълковото дърво и ще си засадиш цяла овощна градина.

— Леле.

Той я гледаше втренчено.

— Това е поезия за ушите ми, мила. Ябълки и градини.

— Нарича се умен бизнес.

Тя също си наля втора чаша. Какво толкова? Заслужаваше малко да разпусне от безкрайното напрежение, от този работохолизъм.

— Това бих направила аз, ако притежавах „Торч“.

Людо вдигна пръст.

— Ти имаше успешен ден в козметичния отдел. Но аз съм собственик на „Торч“, не го забравяй.

— Решението е твое.

— Да видим какво ще се случи тази седмица. Ако продажбите се запазят силни, можеш да разраснеш отдела двойно. Махни някои от щандовете за аксесоари. Разполагаме с твърде много застояла стока.

— На мен ли го казваш?

Той повдигна вежди.

— Можеш ли да обновиш и останалата част от магазина? По същия начин?

— Може би, но ще ми трябват няколко години да се обуча. Моята страст е красотата, не разбирам от настолни лампи и трикотаж.

— Може поне да смениш дизайна на помещенията.

— Да. Разбира се. Има отчайваща нужда да се направи. Мястото прилича на изоставен театър, в който е останал само прояден от молци килим и протрито кадифе. Гадост!

— Дадено! Ела при мен утре с бюджета.

Тя се усмихна — широка, истинска усмивка, която достигна очите й.

— Наистина си изключителна — подметна Людо небрежно. — Кой ли късметлия е гаджето ти?

— Не съм имала време за гадже.

— Какво, никога досега ли?

Харесваше му все повече и повече. Имаше нещо странно, нещо мистериозно у Дина Кейн. Тя бе като сурова глина, податлива на обработка.

— Естествено, че съм имала гадже, просто в момента нямам.

Значи не е девствена. Жалко.

— Мисля, че трябва да почнем да излизаме заедно — обяви Людо. — Да го признаем — отсега нататък няма да разполагаш с много свободно време. Аз съм в доста прилично добра форма, нали се сещаш…

Той се усмихна.

— Ще ме уволниш ли, ако откажа? — присви очи Дина.

— Съвсем не. И пак ще си получиш бюджета за обновяването.

Раменете й се отпуснаха леко, с облекчение.

— Ще ме извеждаш ли? На публични места?

— Ако го крием, хората ще почнат да говорят. Казват, че не трябва колеги да стават гаджета, но в наши дни къде другаде можеш да се срещаш с хора? В църквата? В нощен клуб? Моля те!

Дина отвърна на усмивката му. Той бе малко самодоволен, но не неприятен, и освен това я канеше директно, без изнудване. Хайде стига, миличка, Джоел Гейнс е зает. Искаш ли да бъдеш една от онези отчаяно влюбени жени, която линее по някой мъж четирийсет години, след което умира сама с котките си?

По дяволите — не. Тя искаше семейство. Приятели. Да бъде нормална поне веднъж в живота си. А Людо Морган беше богат и нормален по свой смахнат начин. Може би с него тя щеше да види как тревожното й детство изчезва в огледалото за обратно виждане. Заедно с Елън, Едуард и всеки друг мъж, който някога я бе гледал похотливо.

— Добре — съгласи се тя. — Може да ме вземеш в петък вечер в осем часа. Но първо трябва да помолиш баща си за разрешение. Имам нужда от тази работа.

— Разбира се — кимна той.

Сладко. Ако нещата потръгнеха, работата й щеше да бъде да се грижи само за него. Но Людо обичаше да напредва с плановете си стъпка по стъпка.

Той я изпрати с едно такси, след което се върна в магазина и се качи с асансьора до последния етаж, който бе превърнат в негово жилище. Това му бе най-хубавото на живота в града. Бевърли Хилс беше потопен в слънце и безгрижен, но Людо обичаше да вижда града и парка да се стелят край него през предвоенните прозорци от всяка страна, все едно всичко му принадлежеше.

Един ден щеше да получи каквото иска — живот на спокойствие и богатство, но също и успех, да бъде наследникът, увеличил богатството на баща си. Той искаше хубава секси жена до себе си, добре възпитани деца, уважението на околните, най-доброто от всичко.

А ключът към живота бе да се възползваш от възможностите си.

Той влезе в кабинета си, обзаведен като малка библиотека, с окачен плосък телевизионен екран, тонколони в стените и с най-добрия компютър за игри, известен на човечеството. Мониторът оживя и Людо изпрати имейл на баща си.

Разрастването на козметичния отдел върви добре. Целта ми е да обновя целия отдел и магазина. Дина Кейн също дава някои идеи. Назначението й се оказа много умен ход. Също така бих желал да излизам с нея, а тя поиска първо разрешението ти. Изглежда доста разумно момиче. Много е трудолюбива. Смятам да разширя бизнеса ни, щом марката се съживи отново, да изнеса продажбите онлайн и в аутлети. Очаква ме доста работа до края на годината. Надявам се, че си добре, татко. С любов: Людо.

Това щеше да го разчувства: Разумна. Някои идеи. Трудолюбива. Баща му не си падаше по жените, с които синът му бе благоволил да го запознае, намираше ги за скучни и користолюбиви.

Дина щеше да дава идеите си, той щеше да подбира най-добрите от тях и да ги изпълнява. Което би означавало, че заслугите са негови — той щеше да командва парада. Тя щеше да е достатъчно доволна с творческата си свобода, голямото повишение на заплатата, бонусите… Стига да не му се пречкаше прекалено. Освен това, след като веднъж схванеше методите й, той можеше да продължи да прави всичко сам. Дотогава Дина щеше да има други, по-приятни занимания — да пазарува за себе си, да се излежава край басейна, да пътува с него. Той се зачуди дали тя изобщо има паспорт. Вероятно никога не бе излизала от щата, освен до Джърси.

Имаше цял свят там, навън, който Людо бе готов да покаже на това момиче.

Стига тя да разбереше правилата на играта. Той бе на първо място, това не можеше да бъде опровергано.

— Дина Морган — каза си той.

Прозвуча му добре.

— Едуард, мястото ти е ей там.

Едуард се вторачи безизразно в майка си. Бе издърпал стола да седне в горния край на масата, където преди седеше баща му. Къщата може и да беше на майка му, но сега той бе главата на семейството.

— Не, майко, сега това е моето място, забрави ли?

Той се надяваше, че не се дължи пак на стреса. Че не беше някаква криза. За Пени Джонсън нямаше да е добре да премине от алкохол на хапчета, не и при условие че досега се справяше толкова добре.

— Филип ще седи там.

Едуард едва не се изсмя.

— Какво?

Филип Леклер беше приятелят на майка му, ако можеше да бъде наречен така. Той бе французин, бивш цигулар в Нюйоркския симфоничен оркестър, строен и елегантен, ако си падате по бледосиви костюми. Беше талантлив музикант, но не и първокласен. Едуард нямаше представа с какво си изкарва прехраната.

Филип се навърташе наоколо твърде често — смееше се с Пенелопе в трапезарията след вечеря, играеше бридж с нея до безкрай, водеше я на опера, театър, отправяше й екстравагантни комплименти. Обсипваше я с поклони и целувки по ръката, достатъчни за цял ренесансов двор.

— Да — отвърна майка му, а очите й проблеснаха необичайно. — Помолих Филип да дойде да живее при мен. Така че, докато сме заедно, предпочитам той да е на почетното място. Нали разбираш, скъпи?

— Мамо, наистина мисля, че…

— Не, Едуард.

Гласът на майка му бе твърд, дори малко рязък.

— Мислих много и знаеш, че винаги ще съм ти благодарна, скъпи, но е време да се върна към самостоятелния си живот. За теб не е здравословно да си толкова вързан за мен. Знам, че сигурно искаш да имаш собствено жилище. Вече можеш да се изнесеш, защото Филип ще се грижи за мен.

— Майко.

Едуард усети опасността, в която се намира.

— Филип няма никакви пари — никакви.

— О, знам това, скъпи. Но парите не са всичко. Той е изключително талантлив и изискан мъж.

— Той е пенсиониран цигулар. Преди десет години може и да е бил талантлив. Сега какво работи?

— Той живее просто — отвърна майка му. — Доста е открит по този въпрос.

— Иска да се докопа до парите ти.

— Моля те, не ставай глупав, Едуард. Говориш така, сякаш не може да ме харесва заради мен самата… Той е отдаден на музиката, не всеки мъж може да е банкер.

На вратата се позвъни.

— Знам, че мога да разчитам на теб да не се стига до сцени — добави Пенелопе Джонсън.

Едуард неохотно стана и се премести отстрани.

— Мосю Филип Леклер — обяви икономът.

Мосю друг път. Този е французин колкото хамбургер с картофи. Вероятно е роден тук.

Филип влезе в стаята, сияещ в елегантния си костюм, с комплект куфари „Луи Вюитон“, които бяха поети от слугите в коридора зад него.

— Пенелопе. Cherie. Какъв щастлив ден. — Той се приближи и я целуна нежно по двете бузи. — И чудесният Edouard. Salut. Много съм щастлив, че си с нас в тази специална вечер.

— По-скоро смятам, че вие сте дошли при нас, господин Леклер.

Пени го изгледа пронизващо.

— Bienvenue — добави Едуард.

— Колко очарователно! Той говори френски. Със сигурност си възпитала чудесен младеж, Пенелопе. Нямам търпение да се опознаем, Едуард, след като ще живеем заедно отсега нататък.

— Не е ли чудесно! — възкликна Пенелопе и погледна пламенно Едуард. — Обзалагам се, че ще станете добри приятели.

— Ох! Господи! Не толкова грубо! Ангел! Ангел! — изпищя момичето.

Едуард погледна надолу към нея, просната и завързана върху масата. Задните й части бяха зачервени — наранени от камшика. „Ангел“ беше нейната стоп дума.

Той отново я зашлеви с камшика. И пак. Гневът му бе неукротим. Тя бе проститутка, без документи, а той можеше да издейства депортирането й. Единствено яростта му имаше значение. Яростта му към Дина, към майка му.

Удар.

Писък.

Тя плачеше, молеше се.

— Стига! Стига! Моля те, ще направя всичко. Всичко…

— И бездруго ще направиш всичко — озъби й се той и я удари.

Момичето изстена, след което главата й увисна, щом тя припадна.

Едуард Джонсън разкопча панталона си и започна да я изнасилва.

След това гневът му поутихна, както всеки път. Но винаги се връщаше. На Едуард му харесваше да дава на алчните за пари курви онова, което заслужаваха. Той се обличаше, оставяше няколко хиляди на леглото и си тръгваше.

Някои мъже бяха тъпаци. Те се виждаха с едни и същи момичета на едни и същи места. Така ги хващаха — стигаше се до адвокати, полиция, съдебни дела, документация.

Едуард използваше фалшиви имена, посещаваше различни клубове, плащаше само в брой. Ходеше по мотели, а не в апартаментите на момичетата. Нямаше камери. Те бяха проститутки и получаваха пари, които им стигаха да отидат да ги закърпи някой шарлатанин след това.

Тази вечер обаче, докато си взимаше душ в стаята си в хотела отсреща на улицата, той вече знаеше, че това не му бе достатъчно. Той искаше контрол, истински контрол. Филип Леклер седеше в къщата му, пиеше от виното на баща му, чукаше майка му и всичко това му се предлагаше на тепсия, докато самият той нямаше пукната пара.

Този тип трябваше да изчезне. И Едуард го мислеше буквално.

— Смятам, че имаш нужда от лекарство — съобщи му доктор Съмърс.

Едуард го изгледа.

— За какво? Не съм болен.

— За безпокойство. Бих искал да ти изпиша курс на лечение с „Клонопин“.

Едуард завъртя очи.

— Моля те. Успокоителни хапчета? Изплашен ли ти изглеждам?

Да, помисли си доктор Съмърс. И то много.

— Едуард, много проблеми са ти на главата. Още от времето преди случката със сервитьорката, преди развода. Поведението ти с жените… Имаш проблеми със самочувствието, с гнева си. Това прониква по-дълбоко, отколкото си мислиш. Имам силното усещане, че ти е нужно спокойствие, за да започнеш работа.

— Аз съм спокоен, докторе. Просто се притеснявам за майка си.

— Не спиш добре, Едуард. Нестабилен си.

Той седна на кушетката с наведена глава.

— Добре, докторе, дай ми рецептата. Благодаря.

Винаги е важно да се правиш, че им вървиш по свирката. Какво разбираше тоя тип, по дяволите? Майката на Едуард настоя за тази терапия, при условие че тя бе тази, която не е с всичкия си.

Едуард отиде до една аптека да изпълни рецептата. Кой знае? Можеше да му е полезна. Наистина не спеше, но ползите от съня се надценяваха. Освен това той имаше други идеи за тези хапчета.

— Фостина?

Секретарката му чакаше в малкия му офис, седеше и четеше списание.

— Какво правиш?

— О, извинявай, Едуард. Никой не се е обаждал…

Тя премигна, шефът й не се бе мяркал от дни. Не се ли очакваше от нея да седи само за украса?

— Първо на първо, ще ми викаш „сър“. Аз съм шефът.

— Добре… сър.

— Второ, намери ми някакви брокери на недвижими имоти. Искам да огледам апартаменти — на цена между един и два милиона. Както и брокери по ипотеки.

— Да, сър.

— После ми трябва списък с телефоните на всички финансови съветници на майка ми. Искам да проверя нещо.

— Да, сър.

— И последно, свържи ме със съдружниците Кабът по телефона.

Възрастната жена премигна. Какво му ставаше на Едуард Джонсън?

— Да, сър — отвърна изнервено тя.

Работата й бе добра, като се имаше предвид, че не вършеше почти нищо. Не искаше да я загуби. Едуард влезе в кабинета си и затръшна вратата, а Фостина вдигна телефона. По-добре да се заеме с обажданията.

Онзи психиатър бе прав за едно, помисли си Едуард. Той наистина изпитваше гняв. Беше толкова бесен, че ядът сега се изливаше от сърцето му във водовъртеж от омраза. Баща му. Приятелите му. Дина Кейн. Майка му. Той бе спасил майка си, а сега тя го изместваше с някакъв дрипав французин.

Той мразеше глупостта й. Чуваше ги как им се присмиват на Парк авеню.

Отначало Едуард бе мързелив… Бе искал само парите и спокоен живот.

Но сега търсеше отмъщение. А то изискваше известни усилия.

Той се сети за момичето, плачещо и стенещо, докато я биеше с камшика по непокрития й задник, блъскаше се в изпадналото й в несвяст топло тяло. Господи, чувството бе хубаво, чувството на контрол бе приятно. Едуард Джонсън не се бе чувствал добре от много отдавна.

Именно той, Едуард, щеше да си върне всичко, което му принадлежеше — нямаше да го направи непрокопсаният му баща, нито Филип, нито предателската му майка, която ценеше сладките думи и фалшивите комплименти повече от сина си. Умът му си представи картината на перфектното бъдеще. Едуард Джонсън, застанал на ливадата на къщата си на плажа в Хемптънс, който целува жена си за довиждане, преди да тръгне на турнир по тенис. Облечен в бял тенис екип и с „Ролекс“. Тя — блондинка, обсипана с перли, с къси панталонки и малък кашмирен пуловер. Имаше куче и прислужница. Приятелите му го чакаха. Фирмата му се намираше в града. Всичко бе перфектно. Той бе уважаван, будещ възхищение…

А не като днес.

Бяха го поставили насила в това положение, бяха го принудили да се занимава с проститутките, наркотиците, с онзи френски нехранимайко. Бяха му отнели престижа, всичко, което беше. Дойде времето да си го върне.

— Да, господин Джонсън, разбира се, че мога да ви покажа някои чудесни имоти. Дори и на тази цена могат да изникнат истински бисери.

Едуард преглътна раздразнението си.

— Искам идеален едностаен апартамент. С изглед.

— Колко жалко, че не се обадихте преди седмица. Имам клиентка, която тъкмо продаде жилището си с изглед към Ийст Ривър за милион и половина. Истинско убежище за ерген. Свършила е чудесна работа по него. Става въпрос за онова момиче, което изобрети крема „Медоу“. Чували ли сте за нея?

Той се стресна.

— Дина Кейн?

— О, познавате ли я?

— Само съм чувал за крема.

— Това е тя. Има страхотно дизайнерско око по отношение на имотите. Сега ще купува друго жилище. Както и да е, ще ви намерим нещо.

— Искам да живея в Западен Манхатън. — Близо до къщата на майка ми. — Апартаментът на Кейн продаден ли е?

— Договорът е готов, но новите собственици не са се нанесли още.

— Бих искал да го видя, просто да разгледам дизайнерските й идеи.

— Разбира се. Можем да го уредим.

Той изяде един сандвич на бюрото си, докато провеждаше разговорите си по телефона.

— Не знам наистина дали трябва да обсъждам това с вас, господин Джонсън.

— Господин Трейнър, трябва да го обсъдите с мен. Майка ми ми е дала пълномощно.

— Направени са промени съвсем наскоро. Вашето семейно холдингово дружество „Джонсън Кълъмбъс“ е предприело стъпки да продаде част от акциите си и да инвестира в имоти.

Едуард се изправи рязко, макар да знаеше отговора на следващия си въпрос.

— Имоти ли? И къде, по-точно?

— Париж.

— Кой е дал разрешение?

— Госпожа Джонсън — миналата седмица. Всичко е напълно в реда на нещата. Тя дойде с годеника си, мосю Леклер. Разбира се, сигурно знаете, че той съвсем скоро ще постъпи в управителния съвет на компанията.

Едуард се поколеба само за миг.

— Да, разбира се, осъзнавам го. Все пак това е семейно дружество.

Когато той затвори, се почувства почти радостен. Предстояха да се случат хубави неща.

Последната среща за деня започна в пет следобед.

— Фостина, може да се прибираш.

— Да, сър.

Едуард не искаше никой да чува предстоящия му разговор.

Оливия Бродуел седеше пред него, слаба като вейка, с естествената си бозавокафява коса. Тя имаше чиста кожа и светли очи. Не носеше грим. Седеше в шлифера си „Бърбери“, без да си направи труда да го съблече, сякаш трябваше да е на друго място в момента, а Едуард знаеше, че е намерил спасението си.

— Каква е работата? — попита тя.

— Дина Кейн. Искам да знам всичко за нея. Къде живее, с кого спи, колко печели, съдържанието на банковата й сметка, каква кола кара, кои са приятелите й — ако има такива, адресите на семейството й. Всичко, което би могло да я уязви в бизнес и личен план. Медицинските й състояния.

— Работим в рамките на закона — заяви тя с физиономия, която внушаваше обратното. — Осигуряваме данни. Но никога не разкриваме на клиентите си как сме ги получили.

— Разбирам. Не искам сделката ни да присъства в архивите на фирмата. Обявете дохода си, но предпочитам да платя в брой.

— За нас няма проблем.

Плъхоподобното момиче се усмихна и белите й зъби проблеснаха. Кабът действаха на самия ръб на закона. Те не бяха като другите чиновнически детективски фирми. Бяха високоефективни, непочтени. Нямаха и много съдебни процеси. Според слуховете те разполагаха с досиета на ченгета и съдии в града — купчина с досиета, дебела седем сантиметра.

Най-често мишените никога не разбираха, че са разследвани. Той бе чувал, че за Кабът са работили някои зли копелета. И затова точно тях искаше да наеме.

— Колко бързо можете да ми дадете каквото ми трябва? — попита Джонсън.

— Таксата е триста хиляди. Тя ченге ли е? Свързана ли е с армията или разузнаването?

— Тя е скапана козметичка — засмя се Джонсън. — Момиче.

— Тогава ще получите всичко до една седмица. И като казвам всичко — значи всичко.

Той се усмихна широко, а топлината го превзе, все едно току-що бе стъпил в гореща вана.

— Как предпочитате парите? — попита Едуард. — В банкноти по сто долара?

Той се отби в един цветарски магазин, преди да се прибере вкъщи. Рози и лилии — любимите на майка му.

— О, господин Едуард — каза една от прислужниците. — Тя ви очаква в градината, сър.

Пенелопе наистина беше там, загърната в едно от палтата си от кожа на сребърна лисица — това, което баща му й бе подарил. Пресен изблик на мъка се обви около сърцето на Едуард. Някога баща му и майка му бяха тук заедно, а после онази зла малка кучка Дина Кейн ги бе унищожила. Каквото се случваше сега, беше по вина на Кейн.

— О, Едуард! Много се радвам, че дойде.

Той й подаде цветята, целувайки я по двете бузи. Около нея се носеше острият аромат на евтин афтършейв. Пръстите на Едуард се свиха в юмрук.

— Имам чудесни новини, скъпи. Филип ми предложи! Каза, че не може да живее без мен.

Тя се обърна към него и протегна лявата си ръка. На нея, на мястото на гигантския диамант от баща му, се кипреше малък рубин, обграден от дребни перлички.

— Бил е на майка му. В Европа обичат цветните камъни… О, скъпи, толкова съм щастлива. Филип каза, че не го интересуват парите, той иска само да сме заедно. Ще ходим на меден месец в Париж… Париж!

— Майко… та ти едва познаваш Филип. Ако той наистина те обичаше, не би ти предложил брак толкова скоро…

— Едуард, не е така.

Тя стисна цветята ядосано.

— Срещам се с Филип дискретно още откакто спрях да пия. Не знаеш всичко за живота ми, скъпи. Сега трябва да настоя да не разваляш деня ми, или ще те помоля да си тръгнеш.

Едуард преглътна горчивината в гърлото си. Беше го яд на него самия, че изобщо се е опитал. Сякаш не знаеше какъв ще е резултатът.

— Извинявай. Разбираш, че ролята ми е да те защитавам, майко. Филип може и да е точният мъж за теб — усмихна се той насила. — Наистина намирам Париж за чудесна идея. Може да избягате там за пролетта…

— О, да. Нямам търпение да напусна Ню Йорк.

Тя сграбчи ръкава на Едуард с почти отчаян жест.

— Значи ще му дадеш шанс, нали?

Той бе получил шанса си.

— Абсолютно.

— Всъщност ще си купим жилище заедно. Филип смята, че времето е изключително подходящо да се инвестира в Европа. На тухли и хоросан винаги може да се разчита, докато тези акции ни докарват и на двамата само главоболие.

— В Париж има страхотни имоти — усмихна се Едуард. — Виждам ви настанени на левия бряг на реката.

— Скъпи, много си отдъхнах, че се вразуми. Той иска да те види. Чака те в библиотеката…

Тя понижи глас заговорнически.

— Мисля, че ще иска разрешението ти. Иска да направи всичко по правилния начин само за да ме удовлетвори.

— Така и трябва, мамо. Не се безпокой. Ще му дам благословията си. — Той се наведе и я целуна по бузата.

Слугите бяха запалили камината в библиотеката, както преди правеше баща му. Това беше може би единственото му любимо нещо в къщата. Огън от пращящи дърва, стари книги: придаваха на мястото онази атмосфера на британска изтънченост.

А сега този негодник от френски произход стоеше пред камината и си топлеше задника. Той видя Едуард да влиза и се усмихна предпазливо.

— Едуар! Предполагам, че си чул щастливата вест?

— Така е.

Той леко се намръщи. Ако отстъпеше твърде бързо, малката невестулка щеше да стане подозрителна.

— Майка ми каза, че искаш разрешението ми.

— Баща й е починал, така че… — Филип вдигна рамене. — Малко е старомодно, но ако това ще направи майка ти щастлива, искам го.

— Защо не седнем? — предложи Едуард.

Филип се настани в стария тъмночервен стол с висока облегалка, а Едуард зае зеления кожен фотьойл срещу него. Огънят танцуваше в камината. Колко лесно би било да вдигне ръжена и да му размаже главата.

— Знаеш ли, Филип, трябва да съм сигурен, че си искрен в чувствата си към майка ми. Бракът изглежда много преждевременен, а тя е богата жена.

— Разбира се, не се засягам от въпроса.

Той се усмихна меко.

— Майка ти отдавна не е на двайсет и една. След развод много жени знаят какво искат. Аз я обичам, а тя има нужда от спътник в живота, не е здравословно за млад мъж като теб да остава в къщата.

— А предбрачен договор?

Очите му се разшириха невинно.

— О, ние не ги приемаме тези. Ако единият не е отдаден на брака, защо да се женим? Пенелопе изглежда много твърда. Тя ми каза, че е била момиче, когато се е омъжила за баща ти. Сега е жена. Ще си поделим това, което имаме.

— А ти имаш…?

— Таланта си. Творчеството си. Доживотна преданост. Мога да дам на Пенелопе цел в живота. Също така тя иска да се забавлява, а това е моята дарба… дарбата на смеха.

Смехът ти ще се чува по целия път до банката.

Той се усмихна топло.

— Тя със сигурност заслужава малко смях. Много добре, имаш благословията ми, Филип. Върни усмивката на лицето на майка ми.

Едуард се протегна да се ръкуват. Потната длан на французина се плъзна в неговата и той се въздържа да не я смаже между пръстите си.

Вечерята беше почти нетърпима, но той я изтърпя. Беше хубаво да види, че Филип обича да си пийва. Едуард даваше вид, че пие с него, като държеше чашата си пълна, но отпиваше само малки глътки, след което поръчваше друго вино. Но Филип се спря на третата чаша, обръщайки поглед към новата си годеница, която беше на вода и го гледаше през цялото време с обожание.

— Превъзходно е, че се разбирате толкова добре — възкликна Пенелопе, когато стигнаха до десерта. — Не бих могла да съм по-щастлива.

Тя притисна пръсти към челото си.

— Може да пропусна кафето и пастичките обаче, боли ме главата.

— Хайде, майко, трябва да се качиш горе да си почиваш. Скоро ще изпратя и Филип при теб, обещавам.

Едуард намигна весело на бъдещия си пастрок.

— Само замалко ще отидем в салона да си поговорим, да пийнем бренди…

Филип моментално се оживи.

— Е, ако моята cherie не възразява?

— О, не! Звучи прекрасно. Аз… аз ще съм горе.

Тя бутна назад стола си. Едуард подозираше, че от стреса е получила пристъп на мигрена, което не го притесняваше. Когато беше в това състояние, майка му не можеше да се концентрира върху нищо друго.

— Филип, хайде да влезем. — Едуард кимна към иконома. — Донеси ми малко бренди — специална бутилка от избата. Нека да е коняк „Хайн енд Ко.“ — реколта 1934 г.

— Много добре, сър.

— Разбираш от вино — отбеляза с възхищение Филип. — 1934-та е шедьовър.

Пенелопе тръгна бавно и мъчително нагоре по стълбите и Едуард забеляза, че Филип само й хвърли бегъл поглед.

Салонът беше топъл, дебелите кадифени завеси бяха спуснати срещу студа. Едуард си наля малко бренди, преглътна и се закашля, преструвайки се, че е поел голяма глътка. Тук също имаше камина и той подаде на Филип чаша, пълна с кехлибарената течност, достатъчна да плуваш в нея. Топлината и уютът бяха прекалено привлекателни, за да им устои човек.

— Трябва да отида при майка ти — разколеба се по-възрастният мъж, гледайки жадно брендито. — Тя ще ме чака.

— Не. Разпознавам признаците. Просто има неприятно главоболие. Едва ли ще очаква нещо повече от целувка по бузата. Поводът е специален. Пий до дъно.

Той пое солидна глътка.

— Фантастично. Какъв коняк само. Mon Dieu.

— На сватбата ще сервират дори още по-хубав. Как смяташ? Да е малко събитие, проведено тук? Или нещо по-голямо?

— Искаме да го направим възможно най-скоро, ще отидем право в кметството. Само ние двамата. Майка ти не желае никаква шумотевица.

А ти не искаш да се бавиш, помисли си Едуард.

— О, съгласен съм, че трябва да е скоро — но трябва да се насладиш на момента. Няколко подбрани приятели. Вероятно някой светски журналист. Филип, това ще е въвеждането ти във важното общество. Хайде, нали не искаш да го направите в някаква неприветлива стая с луминесцентни лампи.

Той вложи насмешка в гласа си.

— Може да ви венчае съдия тук, след две седмици. Първо, може да заминете с майка в Париж, да видите апартамента, който ще купите…

— Ще го отразят ли в пресата?

— Надълго и нашироко — обеща Едуард.

— Бих искал да видя апартамента.

— Гледай да подбереш най-подходящия. Двамата с майка трябва да похарчите разумно парите си, когато инвестирате заедно. А и тя ще иска да си почине. В Париж има чудесни модисти на сватбено облекло, на някое палто например с брокатна бродерия. Аз мога да организирам сватбата тук. Джонсънови вършат нещата по правилния начин, сигурен съм, че и Леклер правят така.

— Абсолютно. Да.

Той отпи още една сериозна глътка от брендито.

— Това нещо е marveilleux. Обаче трябва да спра, Едуар, иначе утре ще имам ужасен махмурлук.

— Не, не — потисна вълнението си Едуард. Всичко вървеше толкова добре. — Изпий пет-шест от тези.

Той извади от джоба си шишенце с детски аспирин.

— Пийни малко вода и нищо ти няма.

— Merci.

Филип ги глътна като бонбони и Едуард му наля голяма чаша вода от каната на масата, в която деликатно подрънкваха ледени кубчета. После прибра брендито.

— Тогава е уредено. Ще кажа на майка и ще направя организацията — светска сватба след две седмици. О, а аз ще съм се изнесъл от къщата, преди да сте се върнали — ще си купувам собствено жилище.

— Фантастично! — възкликна Филип. — Дано бъдеш много щастлив на новото си място.

— Сигурен съм, че ще е така. Лека нощ, Филип.

Едуард работеше здраво, изпълнен с вълнение. Той се свърза с автори на клюкарски рубрики, избра дата и запази съдия. Поканите бяха изпратени по пощата, само до няколко верни приятели, които стигаха за една сватба. Майка му бе въодушевена. Той ходеше в къщата на вечеря през вечер.

Тези посещения бяха достатъчни, за да изгради навика да напива Филип и да му дава аспирин.

— Скъпи, толкова е мило от твоя страна — отбеляза Пенелопе. — Не се чувствам в състояние да организирам сватба, но ти така добре се грижиш за нас.

— Мамо, двамата с Филип имате нужда от истинско изпращане.

Тя седеше с тях вечерите, когато Едуард организираше аперитивите, гледаше го как й подава хапчетата за глава, интересуваше се от търсенето му на апартамент. Той се обади на семейния пътнически агент, резервира билетите им първа класа до летище „Шарл де Гол“, възхищаваше се на жилището от деветнайсети век, което Филип щеше да купи на „Рив Гош“. Дори канеше на гости няколко надеждни приятели на майка си, за да обсъждат заедно сватбените планове.

— Какво ти е мнението за тези?

Филип седеше във фотьойла на баща му, разпореждаше се, държейки чашата с класното му бренди. Матю и Джейн Елиът и Лордес и Спенсър Макейн, две от двойките от старата им компания, бяха принудени да дойдат без особено желание, но Едуард ги бе убедил.

— Едуард, много съм работил с баща ти — каза Матю. — Но този французин… ще съм честен с теб… не е наш тип.

— Мат, татко го няма. Отиде да намери себе си. Мама има нужда да се види с Джейн. Знаеш, че преодоля зависимостта си към алкохола. Сватбата означава много за нея. Просто елате веднъж, моля те.

Въздишка.

— Добре, синко, щом настояваш.

— Не смятам, че майка ти трябва да се омъжва за този мъж — сподели му Лордес Макейн. — Моля те, не ми се сърди, Едуард.

— Решението не е наше все пак — а тя е непоклатима. Виж, просто искам да е щастлива. Може да помогнете. Само една вечеря.

И те се появиха.

Едуард не поемаше никакви рискове. Той резервира самолетните билети и ги плати нацяло. Намери малък апартамент, точно от западната страна на Сентрал парк, на една пряка от къщата на майка си. Беше прекалено скъп и много малък, но местоположението му бе много търсено. За света той бе тотално погълнат от плановете за сватбата, оказващ пълната си подкрепа.

Нямаше курви, момичета, нощни клубове. Едуард бе пораснал. Сега бе фокусиран. Щеше да има време за всичко това по-късно. Мисълта за Филип, който взимаше майка му за жена, сменяйки името й, открадвайки парите му, надуващ се на мястото на баща му… му бе достатъчна. Беше всичко.

Щом наближи времето за пътуването, той почна да ходи при тях по-често, изчаквайки удобен момент, благоприятна възможност.

И тя дойде.

— Мисля, че пак ме хвана мигрената — обяви Пенелопе.

Едуард въздъхна тихо. Бе започнал да се тревожи. Ако тя не се бе почувствала зле досега, щеше да се наложи да й помогне да се почувства зле, което бе част от плана му. Но боговете бяха благосклонни — не че имаше някакви богове изобщо.

— Ти се качвай горе. Ние с Филип ще сложим света в ред — каза Едуард. — Има отлично „Калвадос“[1], над което искаме да се потрудим.

Вечерта се развиваше изключително добре. Вълнението бе почти непоносимо. Той пълнеше чашата на Филип отново и отново. Никаква вода този път. Впрегна всичките си усилия, за да го накара да пие.

Французинът бе небрежен, отвратителен. Той забрави на кого говори. Смееше се за апартамента, за радостите на истинските пари. Не искаше да работи, а Пенелопе щеше да му помогне да се концентрира върху изкуството си. Въпреки че, разбира се, сега той щеше да управлява семейните пари, след като половината щяха да са негови.

— Не се тревожи, Едуард — ne t’inquietes pas; няма да те забравим, ще има някаква издръжка или нещо…

— Няма значение. Не ме интересуват парите. Твоята работа е да правиш майка щастлива. Ето — още едно — за късмет?

— Не трябва… Малко съм пиян.

— Съвсем малко тогава, за лека нощ — настоя Едуард. — Утре ще си отспиш. Няма нужда да ставаш рано, не си някой работяга.

— Не съм — прав си.

Едуард вдигна собствената си чаша.

— За добрия живот.

Филип се изхихика.

— Защо не? За хубавия живот. А аз винаги правя дамите щастливи. Те са толкова мили с мен…

Едуард схвана идеята… дамите. Разбира се, именно така глупакът бе живял преди — чрез други отчаяни жени, парични дарения, чужди жилища. Той беше чаровник, хрантутник — същинска проститутка. А майка му му бе предложила билета към охолния живот.

— Пий до дъно, Филип.

Той го бутна по гърба и Филип се препъна и премигна.

— По-добре изгълтай всичко. Булката ти те чака.

Той пое ствола на чашата, засмя се и я обърна.

— Мили боже! Изгаря гърлото. Ще вкараш новия си татко в беля…

Едуард преглътна с мъка. Новият си татко.

— Ето ти аспирина. Трябва да вземеш малко повече тази вечер, не мислиш ли?

— О, да.

Той му подаде осем малки кръгли хапчета от шепата си и Филип ги лапна и ги преглътна.

— Супер. Слава богу за това.

— Хайде да ти помогна да се качиш — предложи Едуард.

Той преметна ръката на Филип през раменете си.

— Може би трябва да спиш в старата ми стая тази вечер, за да не безпокоиш майка.

— Даа… — Филип едва говореше. — Разбира се… Няма проблем…

Едуард го извлачи догоре стъпало по стъпало. Предположи, че разполага с поне пет минути. Помаха весело на слугите, докато те преминаваха край тях, и избута Филип през вратата на собствената си стая, постави го по лице в леглото и събу обувките му.

После извади малкото шишенце с „Клонопин“ от сакото си. Махна капачката и внимателно оформи дланта на Филип около шишенцето, натискайки палеца му и пръстите му върху етикета и извивайки другата му ръка около капачката. Филип вече пускаше лиги. Едуард не му обърна внимание.

Той сложи отвореното шише аспирин върху мивката в банята. После изгаси лампата, затвори вратата и като си затананика, напусна къщата.

[1] Марка френско ябълково бренди. — Б.пр. ↑

Дванадесета глава

Дина бе на седмото небе.

В „Торч“ кипеше оживление. Отделът за козметика се разрастваше с всеки изминал ден. Работниците се смесваха с купувачите, имаше жълта лента около строителните работи, докато тя разширяваше територията си, и никой не изглеждаше да възразява.

Нови марки. По-големи витрини. Нови продукти. Повече осветление, огледала и повече светло дърво.

Тя планираше дните си внимателно: подбор на продуктите, преглед на стоката, наблюдение на персонала, нови назначения, съобщения в пресата — и поне по три часа, отделени за телефона и електронната поща.

Водещите на блогове за красота бяха само началото.

Дина се свърза с редакторите, журналистите в списания за мода и козметика и продуцентите на местни телевизионни предавания. Изпрати мостри на индивидуални купувачи за някои от най-големите бизнес играчи в града. И пишеше сама всички съобщения за пресата.

Резултатът се състоеше в стабилен поток от добри новини. Щом блоговете напреднеха, Дина изпращаше подаръци за благодарност. Името на „Торч“ се постваше в интернет форуми. Появи се малък материал в „Дейли Нюз“, двуминутно видео в сутрешния блок на канал „НЙ1“, както и малки статийки в списанията. Изведнъж „Торч“ се оказа гореща дестинация.

Людо бе развълнуван и Дина най-после имаше шеф, който да я подкрепя през цялото време.

— Тези резултати са страхотни — отбеляза той след първия месец. — Мисля, че трябва да се заемеш с отдела за дамски чанти.

— Оправи слънчевите очила. Може да отидат на горния етаж.

— Не ни трябват бижута на първия етаж.

С всяко разширение стоките й нарастваха. И на Дина й харесваше. Людо се отнасяше към нея с уважение, правеше й комплименти, идваше и говореше с екипа й. Даде й картбланш по отношение на назначенията и я подкрепяше напълно. Когато касите зазвъняха и купувачите се заизливаха в магазина, той я помоли да идва в офиса му горе всяка сутрин.

— Правиш чудеса.

— Благодаря — усмихна му се тя уверено.

— Искам да увелича успеха на „Торч“. Имаш право. Ще направя серия от изявления в бизнес пресата. Името ми трябва да е в края на всички прессъобщения — нека да е ясно, че идват от офиса на директора.

Усмивката на Дина се разшири.

— Страхотно! Благодаря, Людо.

— След като ги съставиш, изпращай ги в офиса ми, ние ще ги одобряваме и издаваме. С имейлите до блогърите можеш да се правиш сама. Мисля си също и за кампания в социалните медии.

— Това ще е невероятно. Трябва да обсебим фейсбук, туитър, тъмблър…

— Въпреки това става въпрос за „Торч“ — ще публикуваме твоята снимка, както и тези на другите шефове на отдели.

Дина леко завъртя очи, шефовете на другите отдели й изглеждаха дървени като дъски. Както и да е — целият напредък се дължеше на козметичния отдел. Екипът й бе свеж, а другите сектори в магазина искаха част от магията, която те създаваха. Освен това в момента те изпитваха завист, че светлината от прожекторите е насочена към един човек. Може би ако я поделеше с другите, те по-малко щяха да злословят зад гърба й.

— Разбира се. Защо не?

— Също така искам подробни бележки за всичко, което правиш. Може да повторим част от действията ти и за други места в магазина.

— Абсолютно.

— Ще говоря с назначения от теб персонал, щом ги доведеш, и ще обядвам с отговорниците на екипите.

Дина бе разделила персонала си спрямо областите им на умения — грижа за кожата; очи и спирала; тен и тяло; нанасяне на козметика; парфюми и аромати. Тя премахна стария начин на вършене на бизнес, при който се наема скучно момиче, което харесва безплатни мостри и има желание да работи за ниско заплащане. Дина нае студенти и завършили училища за мода и красота, модели, които искаха постоянно работно време, и ги назначи под ръководството на високоплатени професионалисти, които управляваха отделите им — един консултант-дерматолог, напуснала практиката си, за да вмести работата си покрай отглеждането на момчетата си в тийнейджърска възраст, управляваше бялата козметика; един известен гримьор, който искаше постоянна работа, бе началник на сектора за декоративна козметика; бивш професионалист от „Боби Браун“ оценяваше четките за коса; а две професионалистки от салон за изкуствен тен застанаха начело на отдела за автобронзанти.

Наред с класическите щандове, продаващи всичко, Дина бе изложила групи от по-малки продукти, наредени по цвят и тип, червила, избледняващи от алено, до прозрачен гланц. На жените им харесваше, когато търсеха продукт за бледорозови устни и откриваха петдесет гланца и червила, наредени едни до други.

Дори работещите почасово се вълнуваха. Старите служители или влязоха във форма, или напуснаха. Дина ги бе прехвърлила другаде — към магазините за лампи, възглавнички или облекло.

— „Торч“ е за красота. „Торч“ е за красавици — обясни Дина, когато служителите от Човешки ресурси се поинтересуваха от решението й. — Ние искаме готините хлапета, ентусиастите, елита.

Те помрънкаха малко, но тя бе недосегаема. Дина Кейн имаше подкрепата на Людо Морган и винаги налагаше решенията си.

Отделът за козметика се оформяше много добре. Дина жънеше успех след успех и парите не спираха да текат. Служителите получаваха бонуси — стотачка тук, петстотин там. Ако Дина видеше или чуеше нещо хубаво, просто раздаваше пари в брой. Духът бе висок до небесата, а молбите за работа прииждаха.

Освен това тя изкарваше пари. Всеки месец Людо вдигаше заплатата й. Дина се ползваше и от привилегии — карта за безплатно пазаруване от магазина, колата на компанията, включително с мястото за паркиране. Сега тя караше ауди, можеше да си позволи да се облича с дизайнерски дрехи, без да се налага да чака хубавите неща да бъдат намалени за разпродажба. Всички бяха щастливи, а Дина Кейн бе най-щастлива от всички.

С изключение на един малък проблем — отношенията й с Джоел Гейнс.

Тя чакаше да получи поздравително обаждане или имейл. Не се случи. Пълно затишие. Понякога Дина се унасяше в мисли за него. Фантазираше си как той идва в магазина, разхожда се наоколо и я търси. И как се смееха, а той я прегръщаше, потупваше я по главата… Когато мислите й се отклоняха по този начин, Дина се улавяше и се опитваше да престане. Майната му, мислеше си, опитвайки се да се преструва, че не я боли толкова много.

В края на краищата, нещата вървяха добре — дори страхотно. Тя имаше мечтаната работа, имаше голям успех. Дори в сметките на Джони отново имаше достатъчно пари. Апартаментът й се бе продал и тя се бе преместила в нов на Осемнадесета улица, на една пряка от Сентрал парк, с чудесен изглед към музея. Най-после жилището беше нещо подходящо за нея. Без повече ремонти и обзавеждане — Дина Кейн вече нямаше време. Тя бе майстор на продажбите, заета от сутрин до здрач. И обожаваше работата си.

Имаше нещо невероятно в покупката й на новото жилище. То имаше тераса за закуска точно пред прозореца, гостна стая за Джони, когато излезеше от клиниката, хубава кухня — мъничка, наистина, но с хладилници „Съб-Зироу“ и готварска печка „Кукър“; телевизорът с плосък екран вече беше на стената във всекидневната, а прозорците й гледаха към улицата с три платна и Викторианските къщи отсреща, придавайки усещането за по-стария и по-величествения Ню Йорк, за Манхатън, в който бе пристигнала.

Дина направи съвсем леки промени, използвайки услугите на работниците, наети за „Торч“. Тя монтира светъл паркет на подовете, за да увеличи светлината, купи си датски мебели с елегантни линии; спалнята представляваше фантазия от кремавобяло, а банята, в която имаше и вана, и душкабина, следваха сиво-синята палитра. Диванът беше сив с ярки цветни нюанси от оранжево и бронзово и имаше изключително елегантен вид. Тя инвестира в газова камина, която да я топли през зимата — с реалистични пламъци и без дим. Ремонтът бе извършен, преди да се нанесе, така че тя се прибра в дом от безкрайни удобства.

Нищо от това не бе достатъчно да я накара да забрави Джоел Гейнс напълно. Но ако той бе изгубил интерес към нея, другите не бяха. Людо Морган й беше не само шеф, но и гадже.

На Дина й харесваше как той запазваше професионалните си отношения на работа — подкрепяше я, даваше съгласието си за всичко, провеждаше редовни съвещания. Беше спазил думата си — нищо помежду им не оставаше скрито.

През онзи първи петък Людо се появи точно навреме. Без цветя, без шофьор. Заведе я на вечеря в „Жан Жорж“, един от най-скъпите ресторанти в центъра, и се задържаха над вкусната вечеря към три часа.

На следващата седмица отидоха на театър. Людо намери билети за най-популярното представление на „Бродуей“, разпродадени с месеци предварително.

След това я покани в огромния си като палат апартамент над магазина и си поръчаха китайска храна за вкъщи. Той не я притискаше да си легне с него. Дина бе предпазлива, но щастлива.

Людо я целуваше по бузата пред погледите на целия персонал, след което си вършеше работата. Служителите — особено тези извън отдела за козметика — ненавиждаха това, клюкарстваха и недоволстваха. Тя бе наясно. Но вярваше, че резултатите й не подлежат на съмнение.

За първи път в живота си Дина Кейн имаше връзка.

И й хареса. Харесваше й чувството на уважение, на пасване. Харесваше й как хората наклоняваха главите си и се усмихваха размекнато, когато Людо я целуваше по бузата. Харесваше й чувството, когато той отваряше някоя врата за нея или й викаше такси — както правеха нормалните хора, които имаха живот. И понеже работеше в „Торч“, тя можеше хем да се занимава с работата си денонощно, хем да вижда приятеля си достатъчно често.

Приятел. И шеф. Това беше табу, но при нея се получаваше.

— Добре. Смятам да одобря още от идеите ти за обновяване на магазина, Дина — уведоми я Людо, отвеждайки я обратно в кабинета си, изтръгвайки я от мислите й.

Той се протегна напред и кликна с мишката, затваряйки прозореца на компютъра, след което се отбутна назад от бюрото си, показвайки, че срещата им е свършила.

— Свободна ли си в събота?

— Не мога тази събота — каза тя.

Людо се намръщи.

— Чакай. Какво? Имаш някакъв ангажимент ли?

Каза го така, че да прозвучи абсурдно. Но тя трябваше да признае, че е омъжена за работата си.

— Ще отида до клиниката да видя брат ми. Той вече е по-добре, казаха, че скоро може да го пуснат.

— Брат ти. Ще трябва да ни запознаеш.

— Разбира се, някой ден. С удоволствие.

Той не спомена майка й. Дина вече му бе обяснила отношенията си с нея. Тя всеки месец й изпращаше пари, а никога не получи никакви благодарности. Дина често се укоряваше, че продължава да проверява пощата, сякаш очакваше нещо да се промени.

— Междувременно, какво ще кажеш да отидеш да видиш брат си в петък? Имам планове за събота. Големи планове.

Дина се засмя.

— Людо, в петък работим.

— Заслужаваш един свободен следобед. Вземи си го. Това е заповед, ако ще помогне.

Тя се усмихна, сякаш той можеше да й заповядва!

Отношенията им бяха приятелски, разбираха се. Тя си бе легнала с него след период от около пет седмици, когато изглеждаше порядъчно и правилно. Беше притеснена — почти девствена, работохоличка, без гадже след Едуард, без да е правила секс, след като бе изобличила баща му. Но тази травма почти бе забравена, а Людо беше нежен и търпелив и се увери, че е изпила няколко чаши шампанско. Дина успя да почувства известно удоволствие и не я боля. Харесваше й желанието му, потната му пъшкаща страст, начинът, по който се виждаше през неговите очи. Когато започна да се възбужда, й стана приятно, а после мислите й се отнесоха безпомощно, неизбежно към Джоел Гейнс; тя затвори очи и се почувства влажна, отворена, сякаш се издигаше извън себе си…

— Хайде, скъпа. О, хубаво е, толкова си добра — пъшкаше Людо.

Тя чу гласа му и образите в главата й се разпаднаха. Но застена леко и после той свърши и всичко приключи.

Може би нещата с времето щяха да се подобрят. Когато свикнеше повече с него и срамежливостта й преминеше. Засега бе достатъчно да има до себе си млад мъж, който се отнасяше добре с нея, денеше я, извеждаше я.

Но шушуканията на работа продължаваха.

— Хванала си е добра партия.

— Набеляза си целта в деня, в който пристигна тук. Работата е само за пред хората.

— Дина е умна — сближи се с шефа, а след шест месеца ще се махне.

— Късметлийска кучка.

— Един ден цялото място ще е нейно. Чухте ли какъв палат има той на покрива? Казват, че е голям деветстотин квадрата, с градина и проклет басейн.

— Той дори не може да шофира. Татенцето го е снабдило с шофьор.

— Защо си скъсва задника от работа така? Той е с нея заради красотата й.

— Не е чак толкова хубава. Сигурно е пожар в леглото.

— Нищо чудно, че се съгласява с всичко.

— Тя е само нещо като лице на компанията, нали разбираш? В кой колеж е учила? Той има магистърска степен по бизнес администрация, а тя е просто сексапилна брюнетка, която си играе с гримове.

— Трябва да й се признае — знае как да се катери нагоре, като се има предвид, че е дошла от някаква затънтена дупка в Уестчестър.

Дина чуваше тези неща всеки ден в магазина, докато се движеше дискретно сред тълпите от жени, които разглеждаха и купуваха. Опитваше се да не се засяга. Те не можеха да си представят момиче, което иска да изкарва пари, а не да се омъжва заради тях. Людо беше страхотен, мил, но тя се опитваше да не мисли за това прекалено, защото не бе сигурна дали той е мъжът на живота й. Той й беше приятел, добър приятел, и Дина се опитваше да живее нормален живот. Но чак брак…?

Тя леко потрепера. Звучеше й като изчезнала свобода и затваряне на железни врати.

Може би други момичета щяха да се възползват от този шанс и, разбира се, бяха насърчавани да действат така. Дина се концентрираше върху работата си. Тя бе така погълната от „Торч“, че го сънуваше. Цялата шумотевица, когато някой редактор поместеше статия или когато разчистеха още един квадрат от игралното й поле, беше вълнуваща, вдъхновяваща. Тя живееше от адреналина, а еднообразният й любовен живот й стигаше. Людо бе неин приятел, шеф.

А сега този приятел я молеше за услуга.

— Добре. Мога да си взема един почивен следобед.

Вярно бе, че се чувства изтощена. Не можеше да работи денонощно. Щеше да е хубаво да се фокусира върху Джони, а не върху най-новата марка сенки за очи или новата маша за коса, която въвеждаше в секцията с козметични прибори.

— И къде ще ходим в събота?

— На плажа — отвърна Людо. — Искам да те запозная с родителите си.

Дина се усмихна напрегнато, надявайки се притеснението й да не проличи.

— Родителите ти! Леле. Супер.

— Знаех си, че ще се зарадваш.

Той се усмихна й Дина се опита да пренебрегне стягащото чувство в стомаха си.

Джоел Гейнс погледна жена си неохотно.

Сюзън се бе върнала от фризьорския салон, облечена в страшно скъп ежедневен тоалет от колекцията на „Прабал Гурунг“ и с равни балетни обувки на „Джими Чу“, а косата й беше огромна и бухнала като на Фара Фосет. Тя се бе наконтила отвсякъде, на очите й имаше дебел слой спирала, изкусно нанесени бронзови сенки и шоколадова очна линия, а лицето й бе безупречно гримирано с някакъв лек фондьотен и розов руж. Приличаше на модел, по-възрастен модел вероятно, но все пак с перфектен стил.

Не му харесваше. Всички в Хемптънс се докарваха така, когато някой правеше парти. Не беше достатъчно да имаш къща на плажа за петнайсет милиона долара, трябваше да се конкурираш за „най-добра трофейна съпруга“, все едно се надпреварваш за приз в киноложка изложба.

И той имаше вина като всички. Години наред Сюзън идеално се справяше с ролята си на трофейна съпруга, а Джоел не се оплакваше. Беше й купувал бижута, смарагди и перлена огърлица, диамантен пръстен с големината на бонбон „М§М“, платинен часовник, украсен с рубини. Не толкова за да я вижда да ги носи, а като средство да се перчи с богатството и влиянието си.

— Харесва ли ти?

Сюзън се завъртя. Тя винаги бе най-щастлива, когато се чувстваше страхотно по отношение на себе си, когато беше звездата. Напоследък двамата вършеха все по-малко неща заедно.

— Зашеметяваща си — излъга той.

Гримът й трябваше да е лек, все едно го няма, едва доловим, за да може да се види жената. Всички мъже, които си падаха по „изрисувани очи“, бяха обратни — същите мъже, които измисляха дизайнерските облекла за моделите на подиума всеки сезон и налагаха тенденции от „мъжката мода“ при момичетата.

Дина Кейн например се гримираше перфектно. Винаги елегантна, ефирна…

Не — не.

— Какво ще кажеш да пропуснем партито? Имам предвид нацяло. Да идем да се разходим по плажа на лунна светлина. Може да си направим огън, да си препечем крекери или нещо такова.

Сюзън се разсмя.

— Забавен си. Тези неща можем да ги правим всеки ден. А сега отиваме на партито на Роксана Феликс, нали знаеш — супермодела. Всички ще бъдат там.

— Ясно — въздъхна той.

— Хей, скъпи, виж това списание, откраднах го от салона. Макар че каквито бакшиши им оставям, могат да си купят сто такива.

Тя триумфално тупна на масата един брой на „Воуг“.

— Виждаш ли това. Две страници за „Торч“. Нали се сещаш за „Торч“, онзи мухлясал стар магазин в горната част на града? Бил напълно преобразен. Всичките ми приятелки пазаруват там, в отдела за козметика. Има интервю с Людо Морган, не е ли сладък? Познаваш баща му, нали?

Джоел кимна.

— Людо е наследникът и наистина е преобразил мястото. Името му е навсякъде тези дни! Има интервюта във „Воуг“, „Ню Йорк Таймс“… Не си ли забелязал? Той е новата сензация.

— Дай да видя — каза Гейнс и погледна материала, младежа с приветливите черти, сниман на фона на добре осветения отдел за козметика.

Статията хвалеше ремонта, предстоящите промени в другите отдели, високите цели на магазина. Всички заслуги се приписваха на Людо Морган.

— Чух, че имали нов директор на отдела за козметика — Дина Кейн. Тя има ли нещо общо с това? — попита небрежно той.

Изричането на името й на глас го развълнува. Гейнс се бе опитал с минимален успех да я забрави. Как й се бе развикал, излизайки с гръм и трясък от кафенето… Планът му си оказа желания ефект, ако можеше да се нарече така.

Тя бе достатъчно унижена. Така и не му се обади повече.

Това трябваше да е сигнал за него да обърне страницата, да продължи напред, да се концентрира върху Сюзън.

Не ставаше. Всеки ден той се бореше с желанието си да й звънне.

И тя не бе милостива. Марката й бе навсякъде — разрастваше се, разширяваше се, изпълваше страниците на пресата. Отначало той виждаше името й всекидневно в съобщенията в медиите.

После то бе заменено с името на шефа й Людо Морган.

Гейнс постъпи разумно. Разпита дискретно; Дина бе повишена, даваха й привилегията да назначава служители, предимства, по-голяма заплата. Никой не я мамеше, както бяха направили с „Медоу“. И все пак тя получаваше парите, но не и заслугите.

— Кой? О, да, тя работи в отдела за козметика. Целият персонал на Людо е сниман тук.

Сюзън отгърна страницата и посочи към малка снимка сред текста. Дина стоеше на задния ред сред група служители, усмихваше се, облечена с елегантна бяла рокля, която подчертаваше загорялото й мускулесто тяло. Нямаше нужда от камъни за украса, нито от очи тип панда.

По дяволите, беше хубава. Пеперуда сред молците. Но беше просто директор, една от многото.

— Знаеш ли, името й ми звучеше познато — рече внезапно Сюзън и Гейнс гузно се стресна. Тя нямаше как да знае нещо, нали? Невъзможно беше.

— От магазина ли?

— Не съм чак такава маниачка по козметиката, не помня наизуст служителите — отбеляза Сюзън с презрение. — Не, тази тук е умна, всъщност двамата са гаджета. Разбрах го от Шеста страница[1]. Нали се сещаш, говорят за тях като за популярна млада двойка. Тя е хубавка, а той дава идеите и парите.

Адреналинът нахлу през вените на Гейнс. Той почувства нещо напълно непознато — ревност, гняв. Людо Морган беше неженен и с петнайсет години по-млад от него, със собствени пари. Не бе в лигата на Джоел Гейнс, но бе способен да предложи на Дина живот на безкраен лукс.

Опита се да се почувства щастлив за своето протеже. Не успя.

— Хубаво — каза най-накрая.

— Е, опитай се да покажеш малко ентусиазъм довечера, става ли?

Гейнс откъсна очи от малката снимка на Дина и вдигна глава.

— Какво?

— Те ще са сред звездните гости довечера — тези двамата. Родителите му имат имот в Амагансет и Людо си е купил място в Сагапонак, точно зад плажа на Даниелс Лейн.

Той я загледа.

— Ти да не си агентка по недвижими имоти?

— Обичам да съм наясно със случващото се наоколо — отвърна Сюзън самодоволно. — Трябва да съм в крак с новостите.

— Без майтап.

Той прокара длан през петното си чело.

— И довечера ще дойдат?

— Разбира се. Нямам търпение да те запозная с тях. Много ми харесва новата визия на „Торч“.

Той стана.

— Страхотно. Мисля, че имам нужда от свеж въздух. Ще разходя кучетата на плажа.

Боксър и Клайв заскачаха щастливо по пясъка. Гейнс познаваше много богати мъже, които завиждаха на кучетата си — на животните не им се налагаше да се занимават с терапевти, сливания, данъци.

Нито с жени.

Той често се разхождаше тук, когато имаше нужда да помисли. Ароматът на сол от океана, лекият бриз в горещ ден повдигаха духа му, помагаха му да се фокусира.

Няма да ходя на проклетото парти. Това щеше да е най-лесното, но жена му щеше да му се сърди с дни, а и постъпката му щеше да е на страхливец. Сюзън щеше да се цупи и да се чуди… Не му трябваше тя да се чуди…

Божичко. Да се чуди за какво? Ето че пак започна да го премисля. Не бе имал нищо с Дина Кейн. Тя беше едно хубаво парче с малко мозък. Мъжете бяха програмирани да искат хубави парчета. Дори не я бе целувал, какво остава да е правил секс с нея. Мислеше си за нея — добре, Гейнс си го признаваше. Но бе твърде неловко да го обсъжда даже и с психиатъра си. Просто поредният богаташ, изпаднал в кризата на средната възраст… Тя бе достатъчно млада, за да му е дъщеря, ако се бе оженил млад.

Близостта му до водата му помогна да погледне нещата в перспектива: необятността на океана, разбиващ се в сивия пясък успокояващо, но безмилостно. Гейнс можеше да има всяко младо момиче, което поискаше — или за среща, или поръчано от най-дискретните ескорт служби в града, от тези, в които всекидневно изследваха момичетата за болести. Той бе милиардер и денонощно разполагаше с достъп до секс услуги, стига да имаше такива наклонности.

А той нямаше. Никога не бе ги имал.

Но също така разбираше, че е много нещастен.

В момента, в който събра кураж и се развика на Дина Кейн, се очакваше да изпита задоволство. Очакваше се да излезе от онова кафене свободен мъж, все още господар на себе си, все още с чиста съвест, подобно на наркоман, отървал се от зависимостта си. И когато тя не му писа, не се обади, изчезна от живота му, трябваше да се счита, че е победил.

Изкушението беше останало зад него. Той отново бе със Сюзън, дългият им брак щеше да продължи още по-дълго.

Само дето „отново със Сюзън“ не беше толкова страхотно. Преди Дина той бе толкова погълнат от работата си, че до голяма степен му бе все едно. Но вече не. Дразнеше се, че жена му сякаш търпеше секса с него, без да й харесва. Дразнеше се, че тя никога не говореше за нищо друго, освен за известните им съседи, сякаш на него му пукаше за тях, или за постиженията на децата им в колежа. Гейнс обичаше синовете си, но те бяха отделни от жена му. Когато той уреждаше романтика като тиха вечеря или разходка по плажа, тя никога не се интересуваше от него, не го питаше нищо. Как мина денят ти? — това бе най-големият интерес, който проявяваше.

Той мразеше множеството слуги, дегизирани като учители: личен треньор, личен тенис инструктор, личен шопинг асистент, личен стилист. Сюзън колекционираше армия от излишни хрантутници като например градинския им дизайнер, и после прекарваше часове в срещи с тях — така й минаваше животът. Той ненавиждаше крещящите рокли и дръзкия грим; къде беше онова елегантно обикновено момиче, за което се бе оженил?

Момчетата бяха напуснали дома им. Такъв ли щеше да бъде животът му — до края на живота му?

Гейнс не знаеше дали би могъл да го понесе. Не бе сигурен защо изведнъж се бе замислил за спътницата в живота си, за жената, която споделяше дома му. Дина Кейн беше вещица, чародейка — само няколко срещи, и той вече мислеше за нея през цялото проклето време.

И довечера щеше да дойде. Много добре. Той също щеше да отиде на партито.

Не можеше да се разведе със Сюзън, прекалено отдавна бяха заедно. Може би щяха да опитат с брачни терапевтични сеанси, сериозно да обсъдят отношенията си. Той можеше да поговори с нея, да й каже какво му липсва. Тя го бе дарила с две деца, цял живот му бе вярна. Не бе добра идея да я разменя за по-млада жена с вид на модел, все едно е някой мухльо, който сменя жените си като колите си…

Това си казваше той на себе си. Това би му казал и всеки свещеник или равин.

Искаше му се и да е искрено. Но изпитваше само ужасно, отвратително чувство. Може би наистина беше в криза на средната възраст. От по-възрастните мъже се очакваше да си купят червена спортна кола, нали така? Само че той вече имаше червена спортна кола. Както и синя. Също и Хъмви[2].

Гейнс се усмихна мрачно. Забрави. Това беше проблем, който се нуждаеше от обмисляне като всеки друг. Да забрави за Дина Кейн не му се получаваше и отбягването й нямаше да му помогне. Трябваше да разреши проблема като бизнес въпрос, както бе свикнал да прави.

— Клайв! — извика той, защото златният лабрадор се бе отдалечил от брега, като гонеше вълните и лаеше. Добре де, беше малко обсебен. Може би избухването му в кафенето не бе краят на историята. Трябваше пак да говори с Дина, да я опознае, да я остави да падне от този глупав пиедестал, който той й бе издигнал. Тя си имаше приятел. Трябваше да мисли за тях като за две деца на подходяща възраст един за друг. Всичко е добре, когато свършва добре, нали? Той си спомни как веднъж й каза, че ще разговарят отново, когато тя си намери любовник.

Имаше нужда да си го набие в главата. Той бе женен, а тя бе заета. Нямаше нищо по-хубаво от това да види нея и златното й момче на тъпото звездно парти довечера. Без съмнение и на нея щеше да й хареса толкова, колкото и на Сюзън, щеше да се вмести точно в групата на луксозните майки и тогава той най-после щеше да прогледне за истината. Вероятно да я види така, както се очакваше от него — като необичайно момиче, постигащо успехи, като личност, която той е харесал и подкрепил.

Кучето заподскача към него заедно с шоколадовия си събрат Боксър. И двете бяха добри кучета. Той харесваше тази част от живота си. Щеше да е лудост да се разведе, да се откаже от всичко.

Но мисълта бе така изкушаваща.

Гейнс се обърна да си върви. Искаше да прави секс със Сюзън, но вече знаеше, че тя няма да се съгласи. Никакъв шанс. Не и с цялата тази прическа и перфектно поставения грим. Сексът щеше да е най-добрият начин да се освободи от желанието, за да не се заплесне по Дина като някой пиян ученик. И сам не искаше да го прави; идеята изглеждаше стерилна и безнадеждна, при условие че бе женен и жена му беше там.

На Джоел Гейнс просто щеше да му се наложи да се усмихва широко и да изтърпи всичко.

Дина се погледна в огледалото и въздъхна.

— Абсолютно ли се налага да отидем на това парти?

Людо леко се намръщи.

— Скъпа, моля те, престани да ме питаш едно и също.

Тя бе изключителна и на него му харесваше да е с нея. Всеки изминал месец бе доказателство за добрия му вкус. Първо и преди всичко, тя беше разкошна и откликваше винаги когато на него му се приискаше секс; но също така се обличаше с изключителен стил; и гримът й бе перфектен — точно както би се очаквало.

А и Людо нямаше нищо против работохолизма й. По този начин тя никога не бе прилепена към него, даваше му нужното му пространство. Полет до Флорида да гледа пролетната тренировка на бейзболния отбор? Няма проблем. Кървав филм на ужасите с момчетата? Тя нямаше нищо против. Вечеря в мъжкия клуб? Дина прекарваше вечерта в офиса. Те правеха нещата, които и когато той поискаше. Людо бе водещият в тази връзка и това го устройваше идеално.

Дина Кейн имаше много енергия. Шестте й месеца в „Торч“ бяха преобразили магазина, но той смяташе, че е способен да поеме нещата оттук нататък. Тя скоро щеше да е заета с други неща — като например да планува стилната им сватба, след което да прекарва времето си в отглеждането на красивите им деца.

„Торч“ бе негов — буквално. Людо разбираше страстта й, но тя можеше да я канализира в дома, децата, благотворителността. Той се подготвяше да я отдели от магазина, без тя да го съзнава. Беше наел онази млада сладурана от списание „W“, както и един бивш редактор на „Уолпейпър“, който да разкраси малко сектора за домашно обзавеждане. Разполагаше с приличен пиар отдел, съставен от напористи млади деца, които бяха работили в големи агенции. „Торч“ не бе само красота. Людо имаше система и си я управляваше сам.

Баща му бе във възторг.

И двамата му родители харесаха Дина през онази седмица, когато ги посетиха в къщата им в Калифорния. Тя отседна в гостната стая, плува в басейна, помогна на майка му в готвенето. Те бяха доволни от работата й в магазина и се отнасяха с умиление към историите й за поръчките и доставките. Когато баща му спомена нещо за Джоел Гейнс, Дина се изчерви и отвърна, че е заслужила работата си заради собствените си качества.

Бе реагирала малко агресивно, но той нямаше за какво да се тревожи.

Приятелите му му завиждаха, защото техните кухи манекенки нямаха цици, нито задник, и бяха наркоманки. Дина се отличаваше с пищни извивки и бе интересен събеседник, щом човек я откъснеше от темата за работата й.

— Знаеш, че тази вечер е важна за мен. Искам да се изфукам с теб пред всички — пред летните ни съседи включително.

— Твоите летни съседи — натърти тя, но се усмихна.

— Ако си изиграеш картите правилно, скъпа…

— Добре. Ще си приготвя багаж за два дни.

— Няма нужда. Поръчах да изпратят някои от нещата ти в къщата. Всичко е там. Само си вземи роклята, с която ще си облечена, и да се качваме на хеликоптера.

— Хеликоптер!

Той я целуна по бузата.

— Така живеят хората, Дина. Нали знаеш, когато времето е по-важно от парите.

Усмивката й стана малко по-топла.

— Схванах.

— Не ми се виси в задръствания три часа. Отиваме в центъра на летището за хеликоптери. Така че вземи каквото ти е нужно в дамската си чанта.

Дина премигна. Беше облечена със секси, прилепваща по фигурата й рокля на „Ролан Муре“ от зелено кадифе, а на врата й имаше семпла единствена перла на златна верижка като капка вода. Обувките й бяха по-евтини — „Джесика Симпсън“ — но това бе неговото момиче; тя смесваше известни и не толкова известни марки с неудържим чар. Обувките „Симпсън“ бяха удобни, според думите й, и можеше да върви с тях цяла вечер. Зеленото кадифе вършеше хубава работа, а и се връзваше с кожената чантичка „Прада“ в цвят каки. Изглеждаше да се е облякла без грам усилие, а тъмната й коса, скупчена на върха на главата й, й придаваше царствен вид на гръцка богиня.

— Добре тогава, скъпи — каза Дина.

Харесваше му да я чува да употребява нежни думи, макар че се случваше рядко. Беше му някак приятно как малката Дина Кейн явно преследваше него и парите му. Тя бе амбициозна и материална по особен начин — винаги се напъваше за по-голяма заплата или някой бонус или даже за възможности да получи акции; изискванията й бяха доста изненадващи; той не бе свикнал да вижда такива жени в бизнеса. Людо й даде повишение, хубава кола, но по отношение на акциите я залъгваше. Каза й, че все още е нова в компанията и не е редно, но може би в края на годината…

Дина обаче сякаш бе сляпа за бонуса, седящ точно срещу нея. Той се засмя, когато си го помисли. Няколкостотин хилядарки на година едва те причисляваха към средната класа в Манхатън, а той й предлагаше десетки милиони. Какъв бе проблемът? Ако тя се омъжеше за него, щеше да има луксозно жилище, къща на плажа, курортни ваканции в „Четири сезона“, кола и шофьор, плюс всички дизайнерски дрехи, които можеше да носи. И въпреки това тя проявяваше слаб интерес към пътуването с хеликоптер или към скъпите ресторанти, в които я водеше той.

Другите момичета от магазина биха убили човек за такава възможност. Но Людо Морган харесваше ума на Дина. Тя внесе класа в целия му бизнес. И беше предизвикателство по начин, който му харесваше.

Нарастващото му материално състояние означаваше момичетата сами да му се нахвърлят — в нощния клуб, на мача по поло, ученички от горните класове на гимназиите. Разчуваше се кои са богатите момчета и те ставаха плячка. Тази тенденция те правеше негодуващ, караше те да нямаш вяра на жените. Може би най-хубавото нещо около Дина Кейн беше, че на нея съвсем искрено не й пукаше. Това бе хубавата страна на тази амбициозна, агресивна жена.

Людо бе облечен в шит по поръчка костюм, съчетан с чисто нова риза на „Армани“ — бяла, на тънки тъмносини райета — и английски обувки „Джон Лоб“, ръчна изработка. Той изглеждаше добре, с прясна подстрижка — новият предприемач от квартала, най-после получаващ признанието, което заслужава. Красотата бе движещата сила, но само защото той бе осигурил средствата и визията да се случи. Много компании имаха талантливи служители; Стийв Джобс не бе изобретил лично айпода, но заслугата беше на компанията, която той оглавяваше. Людо бе преустроил всичко; цялата сграда на „Торч“ сега се състоеше от светли дървени подове, огледала, меко осветление. Старите маси, отрупани със стоки, вече ги нямаше. Във всеки отдел имаше витрини на няколко дизайнери. Той бе внесъл последна мода мебели, артикули и аксесоари. А и отношението на пресата бе добронамерено — продажбите щяха да нарастват. Големи разходи, но с голяма отплата. Така правеха изпълнителните директори.

В джоба му се намираше следващата глава от историята му с Дина Кейн. Малка синя кадифена кутийка от „Тифани“, съдържаща колосален пръстен седем карата от безупречен, кръгъл брилянтен диамант, обграден от два уникални небесносини тайландски сапфира.

Людо бе планирал всичко — триумфалния им дебют на Хемптънската сцена; Дина като красавицата на бала; той самият като новоизгряваща звезда в търговския бизнес. Там щеше да има актьори, режисьори, самата Роксана Феликс и няколко милиардери с хедж фондове. Сюзън Гейнс, доайен на сцената и съпругът й Джоел… онзи, който поначало му бе изпратил Дина. Той трябваше да се ръкува с него.

След като пообщуваха малко с другите, получеха комплименти, след няколко чаши шампанско той щеше да отведе Дина на брега и да й предложи, точно там, на техния морски бряг, под звездите. Имаше предвид точно определено място… Прожекторите пред портите на къщата на Роксана стигаха на разстояние от петнайсет метра. В края на краищата Дина трябваше да може да види дрънкулката.

После щяха да се върнат вътре — да получат поздравленията, тя да покаже пръстена си. А малко по-късно щеше да каже на шофьора да ги откара до вилата им. Тя бе подредена и подготвена за случая — затоплена, с шампанско върху лед в сребърен съд в кухнята, пращящ огън в камината във всекидневната, чисти копринени чаршафи върху годежното ложе. Дина Кейн щеше да заспи на шума от океана в далечината, знаейки, че на сутринта ще се събуди като домакиня на всичко, което Людо притежаваше. Тя можеше да плува в басейна, да яде закуска от ягоди и прясно изпечени кроасани, а после той щеше да я уведоми, че й е време да остави „Торч“.

Людо имаше нужда от съпруга, а не от съперница, и бе дошъл моментът за нея да се откъсне от целия този стрес. Освен това за мъж с неговото положение семейството беше важно. Съпругите не работеха. Никога.

— Напълно ли си сигурен, че си изпратил необходимите ми неща в къщата? — попита Дина, прекъсвайки мислите му.

— Четка за зъби, чисто бельо, десет различни тоалета, спортни принадлежности… — изброи Людо. — Повярвай ми, всичко имам. Чак до любимия ти парфюм. „Джо Малоун“, нали? Круша и фрезия.

Дина се засмя.

— Леле! Много добре. Тогава само ще си взема палтото.

— Аз също. Готов съм. — Той стана и тръгна към вратата.

Беше свежа пролетна нощ, все още хладна. Лятото настъпваше и времето ставаше идеално за шофиране.

На Едуард Джонсън му бе приятно зад волана.

Нещата се развиваха по неговия начин. Майка му, съсипана от мъка, бе изпратена в една оздравителна ферма в скъпия курорт Флорида Кийс, където щеше да има слънце, вода, банда високоплатени мошеници, които да я доближат до духовната й същност, и със сигурност тя нямаше да срещне абсолютно никакъв познат.

В курорта не се продаваше алкохол. Едуард не искаше тя да се гмурне обратно в бутилката с водка. В края на краищата той я обичаше. Би убил заради нея.

Още веднъж съзнанието му се върна към приятните, спомени. Пронизителният вик в седем и петнайсет сутринта. Майка му, изпаднала в истерия. Предпазливото му обаждане до семейния лекар, за да разбере „дали може да се направи нещо“. Полицейският разпит; начинът, по който инспекторите трополяха из къщата, докато майка му хлипаше, а Едуард отчаяно се опитваше да я успокои.

Но всичко мина добре. Отпечатъците върху шишенцето с хапчета бяха идеални. Алкохолът и клоназепамът в кръвта на Филип бяха предизвикали кома, сънна апнея; французинът бе изпаднал в безсъзнание и бе спрял да диша.

— Просто нелепа трагедия. Нямах представа, че ще ги смеси. Беше пиян… но не мислех, че е чак толкова пиян — обясни Едуард, клатейки глава. — Обвинявам себе си.

Следователите също искаха да обвинят него, но той излезе чист. Всичките сватбени планове, билетите първа класа, купени с кредитната му карта, персонала, приятелите на майка му… имаше толкова много свидетели на добротата му, на навика на Филип да гълта аспирин след запой.

Смъртта бе настъпила при злополука. Определението страшно допадна на Едуард. Той изчете доклада на следователя няколко пъти. Докато организираше семплото и елегантно погребение — Филип, като успешно жиголо и мошеник, нямаше семейство и истински приятели — Едуард почувства най-невероятния прилив на сила. Този път не се бе издънил. Заплахата за парите му, за достойнството му, бе унищожена. Едуард бе извършил убийство и се бе измъкнал безнаказано. Целият епизод беше изключително приятен и за известно време той се върна към секса с курви, без да ги пребива. Сякаш тежест бе паднала от гърба му и той отново беше цял.

— Свършено е с мен — изхлипа Пенелопе в крематориума.

Тя зарови глава в рамото на Едуард.

— О, боже! Не мога да го понеса. Всички тези жени, които идват. Не мога да го понеса; не искам да ги виждам.

Тя затрепери и започна да се задъхва.

— Обзема ме паника, Едуард. Ще получа пристъп.

— Ето.

Той стисна ръката й и й даде един клоназепам. Беше вълнуващо, че лекува майка си със същите хапчета, с които бе убил любовника й.

— Вземи това, бързо. Сега дишай дълбоко. Скоро ще подейства — знаеш, че ще стане така. Напълни дробовете си, задръж дъха си. Чудесно, мамо. Издишай… Издишай…

Пристъпите й на паника се завърнаха. Тя бе объркана; изцяло зависима. Отне му една седмица, докато я убеди да му даде пълни пълномощия. Едуард състави много документи. Такива, които му даваха контролни дялове в семейния фонд. Промяната на завещанието й, в което го споменаваше като единствен наследник. Половината от състоянието й премина в ръцете на Едуард. Името му бе добавено към нотариалния акт на семейната къща. Пенелопе не бе в състояние да се противопостави. Тя бе отчаяно, патетично благодарна, че Едуард ще се погрижи за „бизнес делата“, както ги нарече. И той й даде това, от което се нуждае тя — лекарства и полет до някое топло място, където дните й щяха да преминават под строг контрол и нямаше да й се налага да мисли.

Едуард с радост похарчи много пари за тази цел. Той искаше Пенелопе да му се махне от главата и искаше да може да покаже на всеки съд, че е направил най-доброто по отношение на майка си, в случай че го предизвикаха по-нататък.

След като самолетът излетя, той се залови за работа. Разпусна целия домашен персонал, освобождавайки хората един по един. Те бяха видели прекалено много, а сега той бе господар на къщата. Някои от тях плачеха и ридаеха, но Едуард не се съжали над тях; даваше им обезщетението, ръкуваше се с тях за довиждане и това беше.

— Не съм като баща си, Роналд. Не ми трябва камериер.

— Госпожа Джонсън ще води много обикновен живот, когато се върне, Лиа. Тя предпочита да е сама.

— Ще използваме фирма за почистване.

— Но, господин Едуард, поддържам къща за вас от двайсет години — изхлипа Консуела. — Не познавам никого. Семейството ми…

— Ще ти дам отлични препоръки — потупа я Едуард по ръцете. — И четиримесечна заплата. Всички трябва да продължим напред. Ще си намериш друго домакинство. Сигурен съм.

— Но не като това. О, пор фавор, говорихте ли с госпожа Джонсън, господин Едуард…?

— Не, не съм, и ти няма да го правиш. Така и не ти оправихме имиграционния статус, нали? — попита той меко. — Четири месеца е щедър период; разполагаш с много време да си намериш хубава работа другаде. Имаш думата ми.

Тя разбра намека.

— Да, сър. Благодаря. Грасиас за четирите месеца.

— Няма защо — каза Едуард великодушно и наистина нямаше защо.

След като си тръгнаха, той нае декораторите. Всеки античен предмет на изкуството бе описан в каталог и продаден. Претрупаният френски стил на родителите му бе заличен от къщата и заменен от семпла съвременна мъжественост. Не искаше да остане нищо, което да му напомня за някого от двамата. Бащата, който ги бе унищожил; майката, която го бе предала — той не знаеше кого презира повече. Когато Пенелопе се върнеше, щеше да я прати да живее другаде, в малък моден апартамент, подхождащ повече на възрастна жена.

Като онзи, който бе напуснал.

Едуард разчисти къщата. Парите от продаденото изкуство бяха предостатъчни да плати за ремонта и останаха два милиона долара в сметката на фонда. Той задели настрана седемстотин хиляди за скромното уединение на майка си и запази другите за себе си. Изведнъж малкият му офис в центъра се оживи от истинска активност. Сега Едуард управляваше собствените си пари и дори прояви загриженост — огромна загриженост.

Брокерите се събраха и всички отидоха при него. На кафе срещата в хотел „Четири сезона“ Едуард присъства на презентации и обсъждания по въпроса за управление на състоянието си.

— Искам най-високите приходи — заяви им той. — Настъпи време да се позабавлявам.

— Много добре. Да, сър.

Той започна да се облича добре, да пие по-малко. Обади се на някои от старите си приятели от колежа, които мразеше толкова много, онези, които си бяха тръгнали след номера с Дина Кейн, и ги покани на вечеря.

Сега къщата бе негова. Те дойдоха, привлечени от шума на парите.

Едуард внимаваше за имиджа си. Не прибягваше към насилие, наркотици, леки жени. Искаше да остави в миналото историята с бедния мъртъв Филип. Да вземе парите на майка си бе фасулска работа. Следващото, което искаше, бе съпруга, която да циментира положението му — наследница със собствено богатство.

Защо да работи? Работата беше за балами.

Едно богато момиче щеше да му стигне да си оправи положението. Щом се оженеше за нея и я забременеше и я обвържеше с недосегаем предбрачен договор, щеше да е време да се върне обратно към живота, който поначало му се полагаше. Към живота, който водеше, преди онази кучка Дина Кейн да съсипе всичко.

Тя беше виновна за Филип. Тъкмо тя раздели семейството му.

Можеше да я обвини и за побоя над онези уличници, тя го бе докарала дотам.

Да я обвини за тъпата си болна майка и тъпото й предателство; Дина бе разединила всички тях.

Да я вини за жалкия опит на баща си да си върне младостта, избягвайки от миналото си.

Едуард се справяше просто чудесно. Но той не прощаваше и не забравяше.

Филип Леклер го разбра по трудния начин. И Дина щеше да го разбере по същия. Око за око, захарче.

Едуард се усмихна и даде газ.

[1] Клюкарска рубрика във вестник „Ню Йорк Поуст“ — Б.пр. ↑

[2] Марка американски високопроходим джип. — Б.пр. ↑

Тринадесета глава

— Как изглеждам? — попита Сюзън.

Тя се завъртя пред него и ръбът на роклята й се развя — носеше великолепна тясна рокля от небесносиньо кадифе, без презрамки, която подчертаваше пищните й гърди, претърпели корекция за повдигане и стягане, след като бе откърмила момчетата. На шията й висеше нежна огърлица от бели диаманти и платина във формата на листо, а под ръба на роклята се виждаха обсипани с камъни пантофки.

— Изглеждаш великолепно — отговори Гейнс.

Наистина бе впечатляваща. Той сметна, че тоалетът й допълваше идеално прекаления й грим.

— Благодаря, скъпи. — Тя се приближи, шумолейки, и целуна въздуха до едната му буза, за да не си развали грима.

— Да вървим — каза Гейнс. Той не знаеше дали се ужасява от предстоящата вечер, или копнее за нея. Само знаеше, че трябва да отиде.

Людо протегна ръка мълчаливо, докато вятърът от перките на хеликоптера фучеше около палтото и сакото му. Нямаше полза да говори; ревът от хеликоптера бе прекалено шумен. Дина излезе внимателно, с една ръка върху главата си, подкрепяйки вдигнатата си прическа срещу въздушната струя. Палтото й се вдигна зад нея като наметало, а полата й се вдигна изкусително нагоре по краката. По дяволите! Тези прасци в старомодни копринени чорапи… бяха като стълба към рая, към онези твърди млечни бедра над тях. Той се възбуди само докато ги гледаше.

Людо я придърпа от площадката надолу по стълбите към мястото, където ги чакаше шофьорът им, нает за вечерта. Не си струваше да държи такъв в Хемптънс, но може би в бъдеще, когато акциите му в „Торч“ повишаха стойността си, даже я удвояха, щеше да обнови къщата… Да се сдобие с по-голямо място, приличен имот, с помещение за прислугата и готвач/шофьор, живеещи там през цялата година. Всичко да му е на разположение.

Засега обаче държеше един мерцедес във вилата, а този тип беше от свястна фирма. Шофьорът докосна шапката си и задържа вратата отворена за тях. Щом влязоха вътре, Дина почна да оправя косата си и да се приглажда. Тя бе толкова хубава, толкова семпла. Людо я целуна бързо по бузата, а тя стисна ръката му.

— Знаеш адреса.

— Да, сър — каза шофьорът.

Лимузината замърка в тъмнината, около тях навсякъде се виждаха приглушените светлини на къщите на Хемптънс, доста по-различни от безкрайните неонови кули на Манхатън. Той наистина нямаше търпение за развитието на вечерта.

— Кой ще е там…? Имам предвид от тези, които познаваме?

Людо се усмихна.

— Не и родителите ми. Те се върнаха в Ел Ей. Познавам няколко души от тенис клуба. Пол Труман и жена му Минди, Люк Хърлихи със София и мисля, че приятелят ми Емет Луис ще дойде. О, също и Джоел и Сюзън Гейнс; ти познаваш Джоел, нали? Значи ще има поне един, когото и ти познаваш. Роксана Феликс е приятелка на баща ми. Както и съпругът й — рокзвездата.

Той я погледна.

— Какво има? Цялата се напрегна.

Дина седеше изправена, скована, вперила поглед право напред. Беше пребледняла под перфектния си лек грим.

— Нищо — отвърна тя. — Нищо няма.

— Какво? Да не си се карала с Гейнс? Или просто си притеснена? Хайде, скъпа, можеш да схрускаш всички тези хора за закуска. Знам, че няма да те събори една социална сбирка. Те са ни съседи. И освен това Джоел Гейнс е голям бизнесмен, от главната лига. По-голям дори от баща ми. Може да ни купи и продаде сто пъти.

— Аз… знам това. Просто може да е малко неловко.

— Не мога да си позволя да се караш с някого с такова влияние. Жена му е главен участник на социалната сцена тук. Така че гледай да се държиш мило, нали?

Дина преглътна с усилие.

— Добре. Разбира се. Очаквам да е голямо парти.

— Такова ще е, но искам да ни представят. Всъщност нали тъкмо той се обади на баща ми за теб? Затова бе наета.

— Да, аз… Така е. Това беше, преди да се скараме.

— За какво сте се карали? Да не би да те е свалял или нещо такова?

Тя се изчерви мощно.

— Не! Разбира се, че не. Просто се ядосах, че той спечели толкова пари заради „Медоу“ — моя крем. Аз получих само половин милион за него, нали разбираш. Той… ме измами.

Това не беше вярно, изобщо не се доближаваше до истината. Но какво можеше да каже? Тя се почувства толкова неудобно от шеговитата му забележка. Дали я бил свалял… Тя бе сваляла Джоел, а той й бе казал да се разкара. А сега трябваше да го види отново — тук, тази вечер, със съпругата му.

Дина се опита да се овладее. Е, все някога щеше да й се наложи да се изправи пред него. Защо да не е сега? И да види жената, на която принадлежеше той. И винаги щеше да принадлежи. Тя почувства момент на истинска благодарност за Людо, почувства как колебливостта й се изпарява; той бе тук до нея, неин партньор, приятел, любовник и всичко останало; тя бе със свой собствен мъж, така че нямаше да изглежда като някоя отчаяна и откачена маниачка. Тя с признателност се протегна и стисна ръката му. Той не бе мускулест като Джоел, но беше неин, беше до нея.

Вероятно точно връзката им с Людо беше истинската любов. Онова призляващо, смущаващо сексуално чувство, което имаше с Джоел, не можеше да е любов; това бе обсебване… въобразяване. Дори не бяха правили секс. Повечето двойки не бяха луди един по друг, нали? Те бяха привързани. Бяха приятели…

— Е, това е вече забравено. Нали? Обещай ми, че ще си мила — стисна ръката й Людо. — Вечерта е специална за мен. Не искам нищо да я съсипе.

— Ще бъда мила — успя да каже Дина. — А и той едва ли ще ме помни.

Имението беше невероятно. Горящи факли бяха наредени по широката извивка на алеята; имаше запалени свещи сред ливадата; модерната архитектура на голямата къща за трийсет милиона долара на плажа бе спираща дъха. Дина стисна рамото на Людо, щом се смесиха с по-млади момичета, облечени в тоалети висша мода на „Гучи“, „Прада“, „Прабал Гурунг“, и с по-възрастни жени в рокли „Сейнт Джон“ и натруфени облаци от коприна и тафта.

Бижутата около нея святкаха и блещукаха като нишки от вълшебни лампички. Дина никога не бе виждала такава концентрация от богатство и власт. Още докато чакаха да влязат, служителите от персонала, облечени в елегантни светлозелени рокли или костюми по поръчка, сновяха около тях с чаши отбрано розово и бяло шампанско и подноси с ордьоври, които изглеждаха много вкусни — малки хапки от истинска восъчна пита, пронизани с бяло сирене „Чешир“, книжни кесийки с домашни пържени картофи, мънички парченца киш, дребни тарталети с круша, хайвер и нарязано яйце върху пълнозърнести питки, и най-различни други вкусотии между тях.

— Дина! Това е Малкълм Брус, режисьорът…

— О, здравейте. Много ми хареса „Мариан“…

— Познаваш ли Соломон Пери, банкера? И жена му Сара.

— Здравейте.

— Това е Джейк Картър, най-добрият юрист на Източния бряг…

Един след друг Людо я запознаваше — с актриси, модели, мъже с хедж фондове, един предприемач, архитект, спечелил награда. Дина бе попаднала в царството на богатите и красивите. Според наблюденията й жените бяха или съпруги с огърлици от перли с големината на яйца на чайки и самодоволен поглед на обожание към съпрузите си, или от типа нервни модели, притеснени и надяващи се да им излезе късметът.

Дина се здрависваше и се усмихваше, измисляйки бързи и остроумни забележки при запознанствата си. Но й бе приятно, виждайки Людо да сияе — сякаш се бе върнала в деня на откриването на „Торч“, когато всички блогъри и нови клиенти се бутаха наоколо, за да купят всеки продукт, който тя се канеше да им предложи.

Ставаше й смешно от завистливите погледи на всички онези нетърпеливи момичета, които я виждаха в прегръдките на Людо, но въпреки това искаха да разговарят с нея.

— Почакайте — Дина Кейн?

— Вие създадохте крема „Медоу“, нали?

— Пуснахте продукти на „Доктор Лоу“ в „Торч“. Умирам за този лосион! Това е единственото място извън Лондон, където мога да си го намеря! Леле! Обичам ви!

— Не си струва да умирате за един лосион — пошегува се Дина. — Но все пак благодаря.

Червенокосата беше висока и стройна като върлина, с онази прозрачна ирландска кожа, посипана с лунички, която според Дина бе в отлично състояние.

— В моята професия този продукт ми спасява живота — избликна момичето. — Гримират ме всеки божи ден. И всичко трябва накрая да се свали. Не мога да си позволя да пъпчасам. Имате най-ефикасните продукти на пазара. О, боже мой. Дина Кейн.

— Направо да не повярваш! — възкликна една брюнетка, застанала до нея. — Аз съм Ерин Ланстър. В „Торч“ ме гримираха и гаджето ми ми предложи брак направо същата вечер.

— Не смятам, че двете неща са свързани, но много се радвам, че сте се харесали…

— Кой ви гримира тази вечер? — попита една блондинка. — Може ли да ми дадете номера му?

— Ъъ, сама се гримирах.

— Боже мой! Направо — леле!

Людо се засмя, доволен. И друг път се бе намирал сред тълпа от момичета като тези, но никога вниманието им не бе насочено към нещо друго освен него. Група красавици, които изказваха почитанията си на неговата жена. Той се почувства по-сигурен в избора си от всякога.

— Извинете ни, дами. Трябва да заведа Дина да се запознае с домакинята.

Той я измъкна настрана и я насочи към центъра на просторната стая с пламтящия в двустранна камина огромен огън. Гледката през големите отворени прозорци бе към морето, точно към частния плаж отпред.

— Роксана? Аз съм Людо Морган.

Той се представи на висока, ослепителна, по-възрастна жена, с дълга тъмна коса, облечена в разкошен вечерен копринен костюм, с панталони и с обувки на високи тънки токчета. На ушите й висяха обеци като полилеи и тя изглеждаше дива като циганка.

— Здравей, радвам се да те видя. Ти купи хижата по-надолу по пътя.

За нея беше хижа — той преглътна раздразнението си.

— В Сагапонак. Да.

— Е, нямаме търпение да те виждаме по-често наоколо. Трябва да се запознаеш със съпруга ми, мисля, че е горе и свири на китара.

Тя се засмя.

— В сърцето си все още е рок звезда. А коя е приятелката ти?

— Това е Дина Кейн. Тя работи при мен в „Торч“, в отдела за козметика.

— Здравейте — каза Дина притеснено.

Роксана Феликс беше легенда — един от най-великите супермодели на деветдесетте години. И все още изглеждаше невероятно.

— Чувам, че вършиш страхотна работа там, Дина.

— Благодаря, госпожо.

— Майка ми е госпожа. Сама ли се гримира за тази вечер?

Роксана се наведе по-близо и изведнъж Дина отчаяно пожела да получи одобрението й. Жената си беше експерт.

— Да, аз се гримирах. Харесва ли ти?

— Много. Имаш истински талант. Започнах да използвам „Медоу“, между другото.

Дина се изчерви.

— Откъде знаеш, че имам нещо общо с крема?

— О, един приятел ми каза. Той всъщност тъкмо говореше за теб. Да видим дали ще го открием.

Тя се обърна.

— Сюзън! Джоел! Елате тук.

Дина се хвана за Людо. Задиша тежко. Зави й се свят.

— Хайде, скъпа — прошепна той.

Тя отчаяно грабна чаша шампанско от един минаващ сервитьор и я обърна, поглъщайки половината от съдържанието за секунди; леденостуденият алкохол се разпени успокояващо по езика й, обещавайки й да й вдъхне малко кураж, щом попадне в кръвообращението й.

Тя изглеждаше добре. Знаеше го. Това бе важно за нея. Имаше мъж до себе си. Имаше работа, кариера. Успех. Беше време да държи главата си високо изправена. Дина се насили да успокои накъсаното си дишане. Искаш ли той да забележи?

— Дина, Людо, това е Сюзън Гейнс.

— Оо! Привееет!

Една висока, по-възрастна, издокарана блондинка, с дълъг маникюр, лакиран в алено, и изкусно гримирано лице й се усмихна от върха на синьото кадифе, което я обгръщаше. Дина се опита да я огледа. Тя бе красива посвоему, но прекалено изрисувана в лицето; около гърлото й проблясваха диаманти като звезди, а на лявата й ръка имаше масивен пръстен с големината на стъклено топче за игра. Ушите й бяха украсени с дълги висящи обеци — пак диаманти — и имаше огромна перла и брошка с форма на раковина на пищната й гръд. Блондинка, с големи гърди… и отвсякъде си личеше, че е богата. Съпруга. Кралица. На Дина й призля; тя глътна още малко шампанско.

— Привет и на вас. Какво удоволствие! — възкликна Людо. — Чували сме толкова много за вас. Очакваме с нетърпение да ви опознаем по-добре. Дина дължи на съпруга ви услуга, нали, скъпа?

— О, да. Господин Гейнс бе много добър с мен — призна немощно Дина.

— Господин Гейнс! Хайде де, викаш му Джоел, нали? Ако ли не, ще започнеш да му викаш така — пошегува се Сюзън. — Джоел! Миличък! Това е двойката, за която ти разправях. Говорихме за вас точно този следобед — добави тя, щом Джоел тръгна към тях и Дина не можа да свали очите си от него.

Сърцето й задумка в гърдите; зави й се свят. Дръж се. Овладей се.

Не можеше да му позволи да забележи вълнението й. Той щеше да се изсмее, мислейки си, че тя още не го е преодоляла. Дина положи максимално усилие да си придаде ведра усмивка и промуши ръката си през тази на Людо, примъквайки го по-близо към себе си.

— Здрасти — каза Гейнс, протягайки ръка към Людо.

— Радвам се да се запознаем, сър.

В гласа на Людо пролича някакво страхопочитание и Дина се изчерви, като го чу. Гейнс бе от онези мъже, които вдъхваха страх и завист у другите мъже, и я възбуждаше да ги вижда как тичат и се измъкват покрай него. Но да види Людо да го прави, беше изключително унижение.

— С баща ми сте добри познати, доколкото знам.

— От много дълго време.

— И вие ни изпратихте Дина. Много я бива в работата — усмихна се гордо Людо. — Трябва да ви благодаря за това и за много повече, защото от цялата сделка аз си спечелих красива приятелка.

Джоел Гейнс обърна тъмните си очи към Дина Кейн. Тя не можеше да прочете изражението им. Нито можеше да помръдне погледа си от неговия. Беше напълно хипнотизирана. Почувства липсата си на бижута, на тоалет висша мода, на вечерен грим. Семплото й се бе струвало елегантно. Сега обаче тя се почувства като някаква овчарка, изгубила се из Версай. Сякаш не й бе мястото там.

— Не е ли трудно да имаш връзка с някого, който работи за теб? Офис романсите имат лоша слава — отбеляза Сюзън Гейнс заговорнически. — Всички други момичета ще се оплакват как си получила поста си, Дина — и ще преследват мъжа ти. Макар да съм сигурна, че знаеш как да го задържиш.

— О, не. Дина е страхотен служител. Много ми помогна да преобразя магазина — намеси се Людо.

Дина не слушаше. Тя гледаше Гейнс, изгубена в очите му, сякаш тялото й крещеше към него. Смътно осъзна, че Людо я гледа, и се насили да прекъсне магията, да погледне към пода.

— Да, точно така — рече тя автоматично.

— Интересно е, че го представяш така — обади се Гейнс весело. — Мислех, че Дина е преобразила магазина, а не ти. Сигурен съм, че не искаш да си приписваш заслугите й за промените в отдела ти за козметика.

Забележката му я шокира. Тя не бе очаквала такова нещо. Гейнс я защитаваше; нападаше Людо. И знаеше — знаеше за работата й. Не бе получила от него нито дума, нито един имейл през всичките тези многобройни месеци, но той въпреки това знаеше всичко и несъмнено я хвалеше.

— Тя предложи плановете си, това е така. Аз ги изпълних. А после обнових и всичките си останали отдели.

Людо не показа възмущението си, не можеше да си го позволи, но беше бесен. Какво му ставаше на Гейнс, та се държеше така на светско парти? И защо използваше неговата жена, за да го омаловажи пред банкери, инвеститори.

Гневът му се усили — към Джоел, дори към Дина. Той се зарече да прекрати тези игрички до края на вечерта. Пръстенът идваше с цената си.

— Нали така, Дина?

Вниманието бе насочено към нея.

— Така ли е наистина? — попита Гейнс с небрежно любопитство.

— Аз… Да.

Не можеше да се противопостави на Людо, не и точно в този момент. Бе дошла с него тук като негова приятелка. Това означаваше или да покаже преданост, или по-добре да си ходи.

— Много от предложенията дойдоха от Людо и той се зае с останалата част от магазина…

— Освен това аз ръководя медийните ни кампании — изтъкна рязко Людо. — Може би сте виждали името ми във „Воуг“?

— Видях го! Видях го! — изписка Сюзън. — Кълна се, че тъкмо го показвах на Джоел днес! Беше великолепно! Изглеждате фантастично. Направили сте чудеса; баща ви трябва да е адски горд, младежо. А ти, Дина, имаш страхотен шеф. Мисля, че Людо преувеличава малко с приноса ти, нали Дина? В края на краищата в отдела работят много служители. Била съм там. Гримьорите са убийствени. А момичетата зад щанда са експерти до едно…

— Да, и Дина е подбрала всяка от тях лично — обади се Джоел. — Но няма значение. Надявам се и останалите промени в търговската ти марка да минат така добре, както в отдела за козметика, Людо. Не трябва да си говорим само за работа тази вечер.

— Хей, благодаря — каза Людо. — Всъщност се надявах жена ти да ми даде малко съвети за лятото, след като ще се нанасям тук.

Той се обърна към Сюзън.

— Хубави ресторанти, надеждни чистачи на басейни, такива неща. А може заедно да излезем на вечеря някой път?

Мили боже, не. Дина изстена.

— О, да! Ще бъде идеално. С най-голямо удоволствие. Ще ви запознаем и с някои приятели.

Людо се усмихна — тъкмо на това се надяваше.

Сюзън се обърна към Дина.

— Милинка, може ли да ти го открадна за мъничко? Имаме много за обсъждане. Джоел ще се погрижи за теб.

Без да дочака отговор, тя хвана под ръка доволния Людо и го отведе към един от огромните кожени дивани на Роксана Феликс.

Дина си пое дъх, разтреперана от вълнение и страх. Стисна ствола на чашата си с шампанско все едно беше спасителна жилетка.

— О, да — промърмори Джоел. — С радост ще се погрижа за теб.

Тя вирна глава.

— След последния път, когато се видяхме? Тогава едва ли не ми заяви да изчезна от лицето на земята. Предположи, че съм увлечена по теб.

— А не беше ли?

Небрежната, дразнеща власт на гласа му… Тя не можа да се сдържи, тялото й реагира мигновено, зърната й настръхнаха, коремът й се затопли от притока на кръв.

— Не ми говори така. Аз съм с Людо.

— Видях.

— А ти си със Сюзън. Хубава рокля. Хубави бижута.

Той повдигна вежди.

— Звучиш огорчена.

— Мисля, че просто не разбирам какво общо имате, Джоел. И не съм огорчена; ядосана съм.

Думите й напираха и тя не можеше да ги спре, не искаше.

— Ти ми се разкрещя. Остави ме. Но ти също ме искаше. Може би не биваше да те моля да се срещнем, но и двамата знаем как ме гледаше, Джоел Гейнс. Адски е жестоко от твоя страна да хвърляш вината върху мен.

Той впи поглед в нея и очите му омекнаха.

— Може и така да е.

Сърцето й подскочи.

— Значи наистина ме желаеше? Признаваш ли го?

— Не бих го казал в минало време.

Той отправи поглед към дивана, където жена му говореше, а Людо седеше до нея като кротко кутре и си записваше бележки в телефона си.

— Да излезем навън в градината. Той ще те намери по-късно. Може да кажеш, че си излязла да подишаш чист въздух.

Безсилна, тя го последва, кръвта й пееше, желанието и вълнението пращяха по кожата й като електричество. Дина имаше чувството, че с него се намира точно на ръба, че казва неща, които никога не можеха да останат неказани. Но тя не искаше да ги отрича. Искаше да говори истината, да излее душата си, да му каже с прости думи как се чувства, да получи облекчение, да не се налага да се преструва.

Той я изведе навън, далеч от прожекторите, през ливадата с неколцина души наоколо и към една градина с жив плет; в мрака тя различи рози и английски декоративни храсти, осветени със свещи.

— Спри тук.

Дина спря, препъвайки се след него, петите й потъваха в тревата. Той застана близо до нея, много близо, огромното му високо, силно тяло се извисяваше над нея, в нейното пространство, а еротичният му ореол я обгръщаше толкова силно, че тя едва дишаше.

— Има нещо, което трябва да направя — заяви Гейнс и като сложи ръка около кръста й, силно я придърпа близо до себе си и я целуна дълбоко. Силните му ръце се обвиха около нея и езикът му се плъзна в устата й. Дина се навлажни, разгорещена и отворена, стенейки от желание, което той поглъщаше с устните си, притиснати силно върху нейните, твърди, изследващи я, чувствайки нуждата й и топлината на тялото й, впито в неговото.

А после, най-накрая, той я пусна.

Дина избърса устни с ръката си, запъхтяна.

— Трябваше да те опитам — каза той. — Мислех за това, сънувал съм го, откакто те срещнах. Нямаш представа колко силно се борех да те избия от главата си. Исках да съм толкова противен с теб, за да не ми проговориш повече.

Тя изхлипа.

— Получи ти се.

— Не. Не успях да спра да мисля за теб. Бях обсебен. Не можех да кажа дори на психиатъра си.

Той се засмя невесело.

— А дори не съм спал с теб.

— Няма и да спиш — изтърси тя, бършейки сълзите си. — Не мога да съм другата жена в живота ти. Людо е добър с мен.

— Ти не го обичаш.

— И ти не обичаш жена си.

Той въздъхна.

— Заслужих си го. Предполагам, че я обичам достатъчно, за да не се разведа с нея, след всички тези години и двете деца.

Дина застина. Не можеше да оспорва думите му, но болката в сърцето й бе толкова остра, толкова силна, че едва дишаше.

— Тогава, моля те, не ме измъчвай — каза тя. — Остави ме да живея живота си.

— Не искам да губим връзка. Искам да сме приятели. Няма нужда да се виждаме, само да си говорим по телефона понякога.

— Хубаво.

Тя избърса очите си, опитвайки се да пооправи лицето си. Налагаше се да се върнат вътре.

— Това, че не се чувахме, не помогна.

— Разбирам го. И с мен е така. Знаеш, че те искам. Искам да се любим. Искам да си моя. През цялото време мисля само за това. Мразя да те гледам с Людо Морган.

— Той е свестен — изрече равно Дина. — Какво значение има? Щеше да е същото с всеки друг.

— Може да се влюбиш в някой друг.

Тя поклати глава.

— Влюбена съм в теб, Джоел. Глупаво е и безнадеждно, но е така. Сега го знам. Знаех го, когато ме целуна. Затова съм съгласна да те виждам като приятел. Нищо по-добро не мога да измисля.

— О, боже — въздъхна той.

Клекна и покри главата си с ръце.

— О, боже. Това въобще не изглежда редно. Не мога. Ще ми се да можех. Господи. Просто искам да те имам. Само че не е само това. Искам да разговарям с теб на другия ден. И всеки ден.

— Може да ми се обаждаш — каза тя. — Може би не е здравословно, но не ми пука. Ако разговорите по телефона са всичко, което мога да имам, ще го приема.

Той се изправи.

— Трябва да се връщаме. Знаеш ли, Людо Морган те използва. Може би си била твърде заета, за да го разбереш.

— Той ме подкрепя.

— Подкрепя те, като подписва името си под всяко съобщение в пресата. Подкрепя те, като краде идеите ти и ги представя за собствени. Той участва в интервютата, той е марката. Сюзън се изказа грубо, но тъкмо така ще те виждат хората — като по-добре платена гримьорка.

Дина бавно прехвърли идеята в главата си.

— Наистина не смятам…

— Напротив. Просто не искаш да си го признаеш.

— Той ми повиши заплатата, даде ми фирмена кола. Бюджет…

— Това са дребни залъгалки. Заради теб акциите му скачат до небето. Хайде, Дина. Не оставяй този тип да те прецака. Поне не по този начин.

— Той не е такъв. Наистина ме обича, иска да успея.

— Тогава го накарай да те направи свой съдружник. Заслужаваш го. Компанията тъпчеше на едно място. Твой е приносът за развитието й. Трябва да притежаваш акции.

Тя вървеше с него обратно към къщата, обратно към живота си.

— Дина, можеш да правиш каквото искаш, разбира се, че можеш, но мисля, че грешиш. Не взимай големи решения като реакция на разочарованието си. Ти… можеш да си намериш правилния мъж.

— Ти наистина нямаш думата по този въпрос, Джоел?

Гейнс наведе глава и те се върнаха вътре в къщата. Тя се отдалечи от него възможно най-бързо и отиде да потърси Людо. Той още седеше там като кученце, гледащо към господарката си.

— Хей, Сюзън. Много мило, че взе Людо под крилото си! Но сега наистина трябва да си го върна, иначе ще обявя стачка.

Тя отправи ослепителна усмивка към по-възрастната жена.

— Разбира се! Надявам се, че Джоел се е погрижил за теб.

— Той бе съвършеният домакин — отвърна весело Дина. — Много сте мили и двамата.

— И аз самата трябва да се връщам при него. Но очакваме с нетърпение да ви видим скоро!

Сюзън стана. Людо я последва и двамата си размениха целувки във въздуха. После тя се усмихна благо на Дина и се смеси с тълпата, търсейки Джоел. Дина си представи картинката — богатата покровителка, хващаща под ръка съпруга си, забавлявайки го с разказа си как е помогнала на напористия младеж. Не искаше да остава до края на партито, изобщо. Цялото това общуване й идваше в повече.

— Хей! Как беше? — Людо бе оживен, изпълнен с вълнение. — Моля те, кажи ми, че сте станали приятели? Сюзън бе страхотна. Искат да ни поканят на вечеря следващия месец…

— О, да не бързаме толкова. Още не си се настанил в къщата…

— Няма време за губене. Той наистина може да ми помогне, нали знаеш. Джоел Гейнс е невероятен човек, с когото можем да се сближим. Много се вълнувам, Дина. Разбрахте ли се с него?

Очите му бяха ококорени и изпълнени с надежда.

— Разбрахме се чудесно — отвърна тя, умирайки вътрешно от мъка.

— Отлично! Ще станем голям хит тук. Нямам търпение. Да излезем отвън, искаш ли?

Тя се сепна.

— Не искам в градината — не ми се ходи там…

— Не, Дина — на плажа. При океана. Романтично е, разбираш ли?

Той посочи към вратата и прожекторите на брега.

— Наистина бих искал да дойдеш, става ли?

Дина кимна.

— Добре. Разбира се.

Не можеше да му откаже.

— А после може… може ли да се приберем в хижата? Чувствам се малко превъзбудена от всичко това.

— О, не, скъпа. Справяш се страхотно. Повярвай ми, ще поискаш да се върнеш тук после.

Той протегна ръката си и Дина я пое. Беше лепкава от пот. Тя го последва, отдалечавайки се от навалицата от красиви хора в техните бижута и коприни и модни костюми, благодарна че е навън, далеч от всички, далеч от Сюзън Гейнс — далеч от Джоел Гейнс.

— Ела тук, да можем да виждаме морето.

Тя се подчини. Почти не обръщаше внимание. Умът й беше обратно в градината, в ръцете на Гейнс, в настоятелната умелост на целувката му.

— Спри — това е достатъчно.

Дина се откъсна от мислите си и се огледа. Бяха застанали на ръба на светлината и пред тях се ширеше тъмният пясък на плажа заедно с необятния, разбиващ се в брега океан. Беше прекрасно и успокояващо, но на нея й се искаше да е някъде другаде, без значение къде.

— Искам да ти кажа нещо.

Тя го погледна. Все още не бе съвсем съсредоточена. Каквото и да беше, можеше да почака.

— Дина, от известно време излизаме заедно и с всеки изминал месец чувствам, че ставаме все по-близки. Ти си толкова красива, стилна и ослепителна и ме караш да се чувствам страхотно. Забавна си и много трудолюбива. Много. Но искам твоята работа да бъде различна, да е свързана с нас и с нашето семейство.

— Нашето семейство? — повтори Дина безизразно.

— Да. Това, което можем да започнем — всеки момент. Щом се оженим.

Тя ахна. За първи път Людо бе успял да я изненада.

— Не можеш да повярваш, нали? Но е вярно. Дина, някои приказки стават действителност. Срещнахме се случайно, а стигнахме дотук.

Той бръкна в джоба си и извади малка кутийка от „Тифани“. Щом тя я погледна, вцепенена от страх, Людо я щракна и я отвори.

Горд. Самодоволен. Гледайки към нея в очакване на съгласието й.

— Господи — прошепна Дина. Диамантът бе огромен, а сапфирите — изключителни.

— Да, вярно е. Искам да се оженя за теб — заяви Людо. — Какво ще кажеш, Дина Кейн?

Тя не се поколеба.

— Не.

Четиринадесета глава

— Имате посетител, господин Кейн.

Терапевтката подаде глава през вратата на Джони. Тя бе облечена с онези зелени панталони, които носеха всички, но с различна тениска, за да не изглежда толкова медицински. Той мразеше как тя никога не чукаше. Тук човек бързо загубваше достойнството си.

Но Джони отдавна бе загубил достойнството си някъде сред всичките хапчета и бутилки. По същия начин, както бе загубил Брад.

— Пуснете я.

Сигурно беше Дина. Той обичаше Дина, но също така я и мразеше. Вярно е, че сестра му харчеше всичките си пари по него, но за какво? За да спаси тялото му, за да може той да се върне към скапания си живот? Без Брад? Какъв бе смисълът, по дяволите?

Състоянието му се подобряваше — може би. Той бе отегчен и депресиран и всеки ден тревогите го налазваха отвсякъде като мравки. С колежа бе свършено, нямаше и изгледи за работа. Разбира се, Дина щеше да му намери да върши нещо или да го издържа, но той не искаше до края на живота си да витае край малката си сестра като лоша миризма.

Нищо чудно да му беше доведена сестра. Господи, бяха толкова различни, че той се съмняваше дали майка му не се е чукала навред дълго преди те да разберат. Той бе продукт на строителния работник с бутилката алкохол в джоба на панталоните си, а Дина бе тайната дъщеря на някой влиятелен мафиотски бос. Джони се усмихна — звучеше му доста достоверно.

— Не е сестра ти — каза терапевтката. — Някакъв мъж е, на име Джонсън. Едуард Джонсън. Искаш ли да го видиш?

Джони се замисли. Не познаваше никакъв Едуард Джонсън, но бе отегчен до смърт и нямаше какво да пие или да пуши тук горе.

— Разбира се — отвърна той.

Вратата се отвори по-широко и там застана красив рус младеж, около възрастта на Джони, слаб и добре облечен. Беше разкошен. Леле, Джони от цяла вечност не бе виждал такива секси момчета.

— Влизай — покани го той.

— Как си? — попита младежът. — Аз съм приятел на Брад. Мислех си дали не искаш да се махнеш оттук.

Джони Кейн засия от удоволствие.

— На Брад ли?

— Хей, не се вълнувай толкова. Той замина за Европа с новото си гадже. Но искаше да провери как си. Помоли ме да дойда да те видя, когато се пооправиш, да те заведа вкъщи и да те позабавлявам. Каза, че ти липсват забавленията, а целият ти живот е пред теб.

— Защо ще го прави? Щом е заминал за Европа?

Блондинът вдигна рамене.

— Той самият не искаше да идва да те види, каза, че ще е прекалено емоционално и за двама ви. Но наистина му се щеше да се погрижи за теб. Брад ти е оставил едно жилище в града, в което да се настаниш, и списък с няколко момчета, с които да излизаш. Поне докато си стъпиш отново на краката.

Джони прехапа устни.

— Ако го е направил за мен, сигурно има чувства…

— Джони, моля те. Наел ти е обзаведено жилище за два месеца — докато сам си намериш нещо. Мислеше, че вероятно ще искаш да организираш собствения си живот. Наемът е платен засега, но срокът изтича. От теб зависи дали вместо това ще предпочетеш да живееш при сестра си.

— Искам телефонния номер на Брад.

— Не мога. Накара ме да му обещая да не ти го давам. Мисля, че отношенията му са сериозни с този новия — някакъв британец. Заминаха за Париж замалко и ще се женят в Лондон.

Джони потъна назад във възглавниците на леглото си, обзет от униние.

— Тогава какво ме интересува?

— Има и други рибки в морето.

— Като теб ли? — попита той небрежно. Момчето бе извънредно елегантно и привлекателно. Може би с него щеше да успее да разсее разбитото си сърце.

— Аз не съм обратен.

— Много ясно. — Джони въздъхна дълбоко. — И се обзалагам, че дори не си имал любезността да ми донесеш цигари.

— Много грешиш — възрази Едуард.

Бръкна в якето си и извади пакет цигари, после измъкна запалка от джоба на панталона си — беше от чисто злато, с монограм ЕД.

Джони зяпна. Облиза устни.

— Една малка цигара едва ли ще те убие. Приеми го — вече не пиеш. Все пак, ако не искаш да излезеш, ще те оставя тук да чакаш сестра си. Тя се справя добре, нали? Доста е заета напоследък…

— Дина винаги е добре. — Джони се загледа в цигарите. — Знаеш ли, тук пушенето е забранено.

— Знам. Те са за пътуването с колата, един вид да отпразнуваме излизането ти. Ако се изпишеш…

— Да се изпиша сам ли?

— Това не е затвор.

— Не трябва ли одобрението на Дина?

— Пич, не знам. Сестра ти ли те затвори тук? Тя ли те е изпратила тук? Защото ако е така, не мога да ти помогна.

Той стана и сложи цигарите на масата.

— Радвам се да видя, че си в добро здраве. Задръж ги, но трябва да си намериш кибрит.

Джони се огледа из малката стая, която бе негов затвор вече почти от година, между посещенията в болницата и периодите в малката килия, за която никой не говореше — тази с подплънките, където те пращаха да риташ колкото си искаш.

— Майната му — каза той. — Стига ми толкова. Ще дойда с теб.

Людо се разтрепери от гняв. Беше му трудно да повярва на ушите си.

— Не — заяви тя просто така.

После се опита да смекчи тона — не е готова, харесва го като партньор, още не е влюбена в него, не е сигурна дали може да излезе нещо повече между тях. Дори опита с репликата да си останат приятели. А после и с другата — да бъдат колеги.

— Много съжалявам. Знаеш ли, може би е за добро, Людо. И без това започна да ми става неудобно да работя за теб и…

— Не е вярно. Никога не си имала проблем с това.

— Аз просто… харесваше ми да излизаме заедно.

— Харесваха ти парите ми, ресторантите, това ли имаш предвид? — разяри се той, макар да знаеше колко тъпо звучи това, при условие че в момента тя отказваше да се сдобие с милиони. — Аз те наех, подкрепих те, аз те създадох. Аз те доведох тук, а ти ме унижаваш така?

— Никой не знае. Никой няма тук освен нас.

Слава богу, че не бе казал на Сюзън.

— Ще съжаляваш за това, Дина. Подведе ме.

— Людо, моля те. Не искаш да се ожениш за жена, която не обичаш…

— Откъде знаеш, че не те обичам? Бях планувал целия ни съвместен живот. Ти щеше да направиш най-хубавата сватба, да обзаведеш къщата ни на плажа. Щяхме да имаме деца. Щеше да си звездата в дома ни, също като тази вечер, Дина. — Той махна към къщата на плажа, към бляскавото парти на Роксана. — Защо не искаш, по дяволите? С друг ли излизаш?

— С никого не излизам.

— Тогава спиш с друг ли?

Тя го погледна, безмълвна пред гнева му.

— Людо, имам нужда от повече признания за труда ми. Не биваше да казваш на Сюзън Гейнс, че ти си обновил магазина. Работата е моя. Наистина трябва да спреш да твърдиш, че изявленията в пресата са твое дело.

Той притисна пръсти към слепоочията си. Момичето не бе с всичкия си, явно бе клинично луда. Тя отхвърляше огромно богатство — и сега спореше с него за скапаната си шестцифрена заплата.

— За това ли е всичко? За работата ти?

— За мен е важно.

— Ти не си наред. Не мога да повярвам. Боже господи!

Той се огледа, затвори с щракване кадифената кутийка с пръстена и я пъхна обратно в джоба си.

— Мисля, че просто трябва да си вървиш.

— Не знам къде е хижата.

Людо я погледна.

— Имах предвид да си ходиш у вас. Не искам да съм с теб.

Дина едва не се изсмя.

— Людо, Манхатън е на часове оттук. Ти ме доведе тук, нещата ми са у вас. Ще ме заведеш там за през нощта и на сутринта ще ме върнеш в Манхатън.

— Иначе какво? — озъби се той.

— Иначе ще се върна обратно вътре и ще вдигна ужасен скандал. И първия човек, с когото ще говоря, ще е Роксана Феликс, когато я попитам дали мога да ползвам стаята й за гости и някоя от пижамите й.

Той преглътна с усилие. Положението бе отвратително. Икономката на къщата му щеше да чака с шампанското. Трябваше да й се обади, да й каже да се маха и да прехвърли нещата на Дина в най-малката стая за гости.

— Добре — каза той. — Утре шофьорът ще те закара с багажа ти до вас. И може да почнеш да си търсиш работа. Уволнена си.

Дина се засмя.

— Ще те съдя.

— Нямаш толкова пари и нямаш повод за дело. Виж си договора — още не е изтекла една година. Мога да го прекратя без причина по всяко време и да ти изплатя двумесечна заплата. И тъй като си подписала всички документи, описващи приноса ми за „Торч“, ако предявиш някакви искания, компанията ще те съди.

Дина премигна.

— Людо, не можеш да го направиш.

— Мога. Ще го направя. Направено е. Изчакай ме пред къщата, докато извикам шофьора.

Когато се събуди на сутринта, Дина Кейн се почувства така, все едно страда от най-ужасния махмурлук на света.

Главата й бумтеше. Тялото й я болеше от напрежението и неспокойния сън. В продължение на няколко секунди изпитваше такова изтощение, че не разбираше къде се намира.

После шумът на морето се чу слабо откъм прозореца й, тя позна малкото единично легло, гледащо към водата, и тогава си спомни всичко.

Отметна завивките и се изправи в леглото. Със сигурност Людо нямаше да е чак такъв гадняр. Нямаше да я уволни само защото му бе отказала — тя бе ключът към всичко в „Торч“. Това бе нейната работа, нейният живот, всичко…

Дина изпищя. Людо Морган стоеше на вратата на стаята й и я гледаше втренчено.

— Обличай се — подвикна й презрително. — Тръгваш след трийсет минути. Иначе ще се прибираш пеша.

Тя не заплака. Изкъпа се набързо, не искаше да е гола в една къща с него. После по най-бързия начин си сложи някакви дрехи от наполовина стегнатия куфар, който Людо бе оставил в стаята й — бикини, джинси, сутиена от предишната вечер и една тениска; майната му на стила, важното бе да е покрита с нещо. Припряно затвори куфара, като натъпка вътре роклята и обувките от предишната вечер, и го замъкна на долния етаж. Людо й бе донесъл чифт джапанки за плажа, с които щеше да пътува към къщи.

— Приятно пътуване — каза той студено, докато тя влачеше тежкия куфар през каменната пътека, минаваща през поддържаната ливада. — Сигурно скоро няма да видиш лимузина.

Пътуването към дома бе дълго. Дина седя и размишлява през повечето време. На кого можеше да се обади? На майка си? Голям майтап! Нямаше си никого.

Може би на две-три момичета от магазина? Но тя не искаше да ги занимава с проблемите си. Людо беше и техен шеф. Щяха да рискуват работата си, ако говореха с Дина.

Тя се чувстваше болна, обезумяла, задето е била такава глупачка. Разбира се, негодникът му с негодник беше прав. Още не бе изтекла една година от договора й и можеха да я уволнят, когато си поискаха.

Дина трябваше да си тръгне кротко, иначе Людо Морган щеше да очерни името й. Тя се сети за Гейнс, за целувката му, за съвета му. И той беше прав — дяволите да го вземат — само за миг бе прозрял онова, което тя не искаше да признае от месеци.

И можеше да му се обади, ако той не бе в леглото и не спеше с жена си.

В крайна сметка, имаше само един човек, с когото можеше да говори — Джони. Мисълта да чуе гласа му я направи щастлива, накара сълзите, които бе потискала, да напълнят очите й и да се затъркалят по бузата й. Имаше си някого, който я обичаше, който нямаше да я продаде. Който нямаше да я уволни. И когото щеше да види всеки момент. Той си идваше вкъщи.

Със стичащи се по лицето сълзи Дина набра номера.

— Здравейте. Може ли да ме свържете със стаята на Джони Кейн?

— Един момент, моля. — Пауза. — О, боя се, че господин Кейн вече не е при нас.

— Какво? Не е възможно. Обажда се сестра му Дина. Да не би да са го откарали в болницата?

— Не, госпожо. Господин Кейн напусна клиниката вчера заедно с приятеля си.

Тя се потупа по лицето.

— С приятеля си ли?

— Твърдеше, че е приятел на Брад или нещо такова.

Тя си отдъхна.

— И Джони добре ли беше?

— Изглеждаше добре, но нали знаете, зависи от пациента. Не можем да ги принудим да завършат лечението си.

— Аз плащах таксите му. Можете да ми изпратите последните сметки.

— Да, госпожо.

Дина изсуши сълзите си. Ако Брад бе изпратил някого за Джони, това бе чудесна новина. Тя си мислеше, че между тях всичко е приключило. Нищо нямаше да зарадва брат й така, както това Брад да го прибере обратно.

Едуард се огледа със задоволство из апартамента. Той беше мърляв, евтин — в квартала „Ред Хук“ в Бруклин — и се намираше точно около централния район на разпространение на наркотици. Жилището бе наето от частната му следователка Оливия Бродуел, която използва фалшива самоличност за целта; собственикът никога не го бе виждал. Мебелите бяха отвратителни, но ги бяха почистили и покрили с покривки и възглавници и бяха сложили чисти евтини чаршафи върху леглото. Хладилникът бе запасен с храна, на един рафт бяха наредени бутилки вино с развинтващи се капачки, за да се отваря лесно. Имаше цигари, запалки и пепелници, както и студени бири в хладилника наред с безалкохолните. Нищо твърде натрапчиво или очебийно.

Най-важното беше, че вътре седяха „приятелите“, очакващи Джони, които бяха мъжки проститутки — обратни и прекрасни. На Едуард му се повръщаше от тях. Той мразеше перверзните — презираше всички, които не са като него. Ненавиждаше Джони, този слаб противен педал и онази кучка сестра му. Но му харесваше какво тези момчета щяха да направят за него. Оливия ги бе наела както й бе наредено — на възраст между двайсет и една и двайсет и шест години, блондини, брюнети, двама мускулести, предимно хубави момчета с елегантни черти. Те бяха петима, много добре платени и известни с дискретността си.

И следваха заповеди.

Точно сега заповедите бяха да помогнат на Джони да си прекарва страхотно, да купонясват с него и да се преструват, че са приятели на този тип Брад. Беше им наредено да не се разкриват. Секс — да; клубове — да. И толкова наркотици и алкохол, колкото могат да понесат.

Оливия достави бонусите — екстази, чист кокаин, висок клас хероин — предимно чист. От тях зависеше какво ще правят с тези неща.

— Хей, ето го и него! — извика един от тях, щом Оливия отвори вратата.

Тя бе неузнаваема, облечена като студентка в горен курс, с блуза на колежа „Йона“, училищна шапка на главата и контактни лещи.

— Хей, Джони! Добре дошъл. Аз съм Марк.

— А аз съм Хоакин.

— Дейвид.

— Джъстъс. Как си?

— Аз съм Карл; не познавам Брад чак толкова добре, но какво от това? Добре дошъл обратно у дома, братле.

Джони помаха за здрасти и очите му просветнаха. Хора — момчета. Той се огледа из евтиния апартамент, сякаш бе райско кътче.

— Целият е твой за два месеца — съобщи Едуард нехайно. — Платено е предварително. Добре, аз си свърших работата. Обаче има още едно нещо — може ли да дойдеш в спалнята за малко?

Джони го последва вътре, докато проститутките се смееха и подвикваха.

— Тия момчета са непоправими. Е, виж сега. Не е много, но Брад искаше да имаш нов старт, да не зависиш от Дина, докато си търсиш работа. И не забравяй, че наемът е платен.

Той подаде на Джони бял плик с дебела пачка банкноти.

— Вътре има десет бона и още две хилядарки от двайсетачки. Обаче те моля да не се свързваш с Брад.

Той си придаде загрижен вид.

— Сигурен ли си, че няма да ти пречи алкохолът в къщата? Мислехме да е за приятелите ти, не за теб. А и все пак можеш да пиеш диетична кола или да се въздържаш, или каквото решиш.

Звукът от отваряне на бирени кутийки и смях на млади мъже дойде от другата стая.

— Разбира се, винаги можеш да им кажеш да го излеят, но тогава партито ще е доста кратко. От теб зависи.

Джони го погледна с измъчен поглед. Той чу звука от отваряне на алкохол, от забавлението на момчетата.

— Ами… предполагам. Може би няма да има проблем. Особено ако изпият всичко.

— Супер. А сега трябва да изчезвам.

Джони кимна.

— Хей, благодаря, човече. Кога ще те видя пак?

— Няма да ме видиш. Това е подаръкът на Брад за сбогом, нали разбираш? По-добре да започнеш на чисто. Забавлявай се! Мисля, че тези момчета те харесват. Чао.

И като помаха, Едуард си тръгна, затваряйки вратата след себе си.

Слезе по стълбите възможно най-бързо, загърнал шала през лицето си и нахлупил ниско над очите си вълнената си шапка. Вече нямаше съмнение. Той с радост разчиташе на слабостта на Джони Кейн.

Природата беше сурова и щеше да си вземе своето.

Лимузината му го возеше към къщи, когато му се обади Оливия.

— Искахте да ви държим в течение относно Дина Кейн.

Тя никога не изпадаше във вежливости.

— Очевидно. Казвай.

— Била е уволнена. Снощи. Днес новината се разчу из „Торч“.

Едуард изправи гръб.

— Майтапиш ли се?

— Съвсем не. Според мълвата шефът й Людо Морган я е зарязал. Те бяха гаджета, помниш ли?

— Разбира се, че помня, мамка му.

Той мислеше, че единственият начин да стигне до тази кучка е чрез брат й. Морган бе сериозен по отношение на момичето, според данните на Оливия, и беше по-богат от Едуард и от баща му.

Бракът щеше да я спаси от лапите му — поне финансово.

— Е, имало е парти в Хемптънс. Някакъв скандал. Чухме от служителите в къщата на плажа, че тя е била отпратена и уволнена. Източниците в „Торч“ го потвърдиха тази сутрин.

— Съобщения в пресата?

— Всички са от името на Людо Морган. Просто е била уволнена. Явно планът им е да я заменят и да продължат напред.

Едуард се сети за Джони. Дали в момента вече пиеше? Или пушеше нещо? Колко дълго щеше да отнеме? А тя бе вкъщи, плачеща и хленчеща, зарязана и уволнена. Усети, че получава ерекция. Най-после отмъщението му бе в ход.

— Пусни нещо в клюкарските хроники. Че е била зарязана, че е вдигнала скандал на елитно парти. Че се е опитвала да представи работата на Людо като своя собствена. Да сравнят историята с крема „Медоу“, измислен от един старец. Никой уважаван мъж няма да излезе с нея.

Оливия направи пауза.

— Може да пусна нещо за Людо и Хемптънс, но другото е скучно, поне за пресата.

— Просто направи, каквото ти казвам — повтори Едуард. — Използвай връзките си.

— Много добре.

Тя затвори.

Едуард едва не се разсмя. Голяма мъка беше да спретне всички тия гадости, но всичко щеше да си заслужава. Перфектният удар. С Дина Кейн щеше да е свършено за миг, най-много за ден.

— Нищо не можете да направите.

Адвокатката Мари Костас беше разумна възрастна жена и обясни положението на Дина в прав текст.

— Не може да е вярно.

— Намерете си друга работа — въздъхна Костас. — Вижте, госпожице Кейн, с радост ще ви представлявам, но само ще ви задигна парите. Нямате основание за дело. Ако не е изтекла година от договора, могат да ви уволнят, без да е необходима причина.

— Тогава сексуална дискриминация?

— Подписали сте договора; отношенията ви са били в отворена връзка. В съда не мога да докажа, че сте били заставена да направите каквото и да е.

— Но те ме повишиха — за няколко месеца пет пъти ми увеличиха заплатата.

— Творчески различия? Може и да сте имали спор как да представите отдела за козметика, няма значение. Тази клауза ги спасява от присъда. Аз съм трудов адвокат и трябва да ви предам фактите.

Юмрукът на Дина се сви около слушалката.

— Аз спасих магазина.

— Няма значение. Съжалявам.

Тя въздъхна шумно и продължително. Джони никакъв го нямаше, Людо не й връщаше обажданията, а от Човешки ресурси бяха изпратили вещите й в кашон до апартамента й.

— Предполагам, че ще трябва да си намеря друга работа — изрече бавно тя. — Леле. Ще е трудно да почна от нулата.

— Дина, има още лоши новини.

— Какво друго може да има? — попита тя горчиво.

— Следващата ти работа. Не може да бъде в областта на козметиката или модата. Поне не в рамките на две години.

Дина се засмя.

— Какво? Какво е това? Не познавам друга област, освен козметиката.

— В договора ти е била включена клауза за неизвършване на конкурентна дейност. Не можеш да отидеш да работиш за друг универсален магазин или друг съществуващ магазин в САЩ, който работи в „конкурентна област“, която те определят като свързана с продажби, красота или мода.

Обля я ледена вълна от страх.

— Сигурно се шегуваш, Мари. Как ще се издържам?

— Има и други индустрии. Може да станеш модна журналистка?

— Изкарвах добри пари в „Торч“.

Дина направи пауза.

— Това е лудост. Можем ли да се обърнем към съда?

— Разбира се, че бихме могли. Можеш да заведеш дело, но ще бъде дълга борба, а „Торч“ има дълбоки джобове. Не би могла да започнеш да работиш, освен ако присъдата не е в твоя полза. Никой няма да може да те наеме.

Болката и разочарованието започнаха да се смесват със страха. Тя се огледа из новия си апартамент, чудейки се докога ще може да си го позволи.

— Най-добрият ми съвет е да отидеш да се видиш с бившия си приятел и да го помолиш да те измъкне от тази клауза. Фирмата може да те освободи.

Людо Морган се наслаждаваше на деня.

Може би бе изкарал късмет. Дина Кейн щеше да е голяма грешка.

Тя не бе от неговия свят. Нямаше да могат да се разберат. А и цялата тази напориста агресия не му допадаше. Той нямаше интерес да работи здраво цял ден, след което да споделя вечерите си със съперник.

Дина имаше много врагове. Много конкуренти. Когато новината се разчу, жените цяла сутрин го поздравяваха.

— Благодаря, господин Морган — тя само знаеше да командва.

— О, браво, сър. Тя все се опитваше да промени заповедите ви.

— Караше ни да работим вечерно време. Благодаря.

— Не ми влиза в работата, но наистина не мисля, че беше ваш тип — отбеляза блондинката с големи гърди от щанда за спирали, докато пърхаше професионално с мигли към него. — Нали разбирате — беше прекалено амбициозна.

— Е, благодаря — Тара. — Той погледна името й на баджа.

— Сигурна съм, че много от момичетата я смятаха за голяма късметлийка, но тя не се държеше като такава.

Той се усмихна. Би изчукал момичето, след като тя направо си го просеше, но това щеше да е всичко.

Нямаше да се занимава повече със служителки. Никакви продавачки. Щеше да се върне в Хемптънс и да остави Сюзън Гейнс да го уреди с нечия дъщеря.

Обаждаха се и в офиса му — репортери, блогъри, други директори.

— Беше ли разумно да уволните Дина Кейн? Тя бе една от основните инициаторки на обновяването на „Торч“, нали така?

— Имаме страхотен екип, ръководен от мен. Тя бе част от него, но е време да продължим. Компанията има други планове.

— Господин Морган, благодаря, че отвърнахте на обаждането ми, чухме новината тази сутрин…

— Каква новина? — попита Людо.

— За Дина Кейн. Директорката на козметичния ви отдел.

— О, Кейн. Да, ами имаше някои различия в мненията ни. Разполагаме със страхотен екип, който движи промените ми. Скоро ще назнача нов управител на социалните медии, за да поддържа връзка с вас, момчета.

— Значи вие всъщност не признавате качествата на Дина…?

— Много хора свършиха доста добра работа и ние й желаем късмет.

— Значи връзката ви не беше част от това?

— Не си паснахме нито в личен, нито в професионален план, но ми харесваше да прекарвам времето си с Дина и се надявам някой ден в близко бъдеще тя да намери подходящия за нея човек.

— Добре — каза жената колебливо. — Ъъ… Благодаря.

Той разправяше едно и също цяла сутрин, след което спря да приема обажданията. Нямаше повече изявления за пресата; по-добре бе да не окуражава идеята, че Дина е била от особено значение.

Най-накрая, следобед, дойде и обаждането, което той чакаше.

— Искате ли да го приемете? — попита секретарката му Айлийн. — Дина Кейн е на телефона.

Людо се усмихна широко. Гневът му от предишната вечер все още беше чист и ясен, студен като диамант. Невероятно беше колко много го бе засегнал отказът й.

Но за щастие той бе в позицията да направи нещо по въпроса.

— Разбира се. Затвори вратата на кабинета.

— Да, сър.

Людо натисна червеното копче на телефона си.

— Дина Кейн.

— Людо. Имам нужда от помощ.

Той се изкикоти.

— Тогава я търсиш на грешното място. Не искам да работя с теб, а договорът ти е твърд като скала.

Тя направи пауза и той се опита да си представи изтерзаното й лице.

— Разбирам това, Людо. Мисля, че правиш ужасна грешка. Бяхме добър екип, в професионален план.

— Ти ме подведе — вероятно така можеше да се издигнеш в „Торч“. Може да наричаш това професионално, но аз не мога.

Тя въздъхна.

— Това са глупости. Ти поиска да имаме връзка.

— А ти нямаше търпение да се съгласиш. Виж, не ме интересуват игричките ти. Просто съм благодарен, че избягнах една ужасна грешка.

— Звучиш много огорчен — отбеляза Дина след кратка пауза.

— Огорчен? Не. Ти си една смешка и се ядосвам за времето, което си изгубих с теб. А сега ме остави на мира и се махай. Ако търсиш услуги, тук няма повече за теб, свършиха отдавна, скъпа.

— Не искам да ме връщаш на работа. Приемам, че не можеш да работиш с мен. Имам нужда само да ме освободиш от клаузата за неизвършване на конкурентна дейност…

— За да идеш да работиш за някой конкурент? Да вдигнеш продажбите на „Блумингдейлс“? Какво, за тъпак ли ме мислиш? Винаги подценяваш всички други, ето каква си Дина Кейн.

— Стига, Людо! Козметиката е всичко, от което разбирам. Искаш да ми съсипеш живота само защото скъсахме?

— Стига с драматичните изпълнения. Намери си друга работа — например да опаковаш продуктите в някой супермаркет. Не ми дреме.

— Тази клауза е напълно несправедлива. Тя е ограничаваща…

— Платили сме ти достатъчно бонуси, с които ще изкараш няколко години.

— Не и в Манхатън.

— Тогава се върни в Уестчестър, в предградията, откъдето идваш. Ако клаузата не ти харесва, заведи дело. „Торч“ разполага със страхотни адвокати, Дина.

Тя вдиша и издиша, силно, насечено. Идеше му да се изсмее.

— Ще отида при баща ти. Той ме нае.

— Не си прави труда. С баща ми вече сме го обсъдили. Той няма интерес да работиш в тази област за друга компания.

А, да… баща му. Единственият облак над деня му. Баща му беше адски бесен заради уволнението на Дина.

— Изпрати я в Лос Анджелис. Можем да отворим втори магазин; тя би могла да го управлява.

— Татко! За бога! Не мога да работя с нея. Тя ме заряза.

— Приятелки под път и над път, Людо. Тя направи чудеса с проклетия магазин.

— Видях я какво направи. Мога да го повторя. Моля те, не се тревожи. Не можеш да ме унижиш така, татко.

Баща му въздъхна.

— Следващия път си дръж панталоните затворени. Тя беше полезна.

Но все пак старият накрая се бе съгласил — не биваше да позволяват на Дина да работи другаде.

— Погрижи се да не отиде в „Сакс“. Те и без това ни превъзхождат; няма нужда Дина Кейн да влошава нещата. Или да не отвори клон на „Хародс“ в Манхатън.

— Няма, сър — увери го Людо. — Няма такава вероятност.

Сега той с радост искаше да изтъкне този факт.

— Баща ми изрично ме помоли да те обвържа с тази клауза. Трябва да научиш, че постъпката ти от миналата нощ си има последствия. И ценната ти кариера е едно от тях.

Тя заговори бавно и отчетливо.

— Нямах идея, че си такъв негодник, Людо, но ти обещавам — ти и компанията ти ще съжалявате за това.

— Разбира се, Дина — засмя се той и затвори телефона.

Проклет да си, Джони, помисли си Дина. Не ми трябва това точно сега — просто не ми трябва.

Тя се опитваше да не затъне. Имейлите наводняваха входящата й кутия; в Гугъл излизаха десетки резултати под името й. Обаждаха се репортери. Появяваха се статии в блогове — някои я подкрепяха, а други й се подиграваха. Имаше много завист. А Людо се бе оказал такъв тъпанар; чувстваше се жалка и глупава, че изобщо някога е излизала с него, че някога изобщо е смятала идеята за добра.

Въпреки това, дори докато плачеше и се опитваше да се овладее, тя не успяваше да намери брат си. Всеки път щом затвореше телефона, тя търсеше новини. Клиниката не й помагаше.

— Не можем да ви помогнем, госпожице Кейн. Да, знаем, че сте платили таксите. Но нямате пълномощно. Господин Кейн бе свободен да си тръгне с когото поиска.

— Брат ми не би ме напуснал, без да каже и думичка.

— Ако се сдобиете с пълномощно, можем да ви изпратим видеозапис на мъжа, който го изведе. Макар че носеше шапка и шал…

— По дяволите! — изхлипа Дина. — Той беше зависим. В опасност е.

— Обявили ли сте го за изчезнал?

— Още не са минали два дни, той е пълнолетен. Полицаите не биха се заели все още със случая.

— В такъв случай… — проточи рецепционистката.

— Искам само да разбера името на посетителя му. Моля ви. Дайте ми просто едно име. Все се подписват някъде; колко поверително може да е?

— Госпожице, моля ви, казах ви, че имам нужда от някакъв документ. Не може да ме молите да нарушавам закона. Господинът ме предупреди да не издавам името му.

Ръката на Дина стисна слушалката. Изведнъж я осени ужасяваща мисъл.

— Добре — промълви тя едва-едва. — Пак ще ви се обадя.

Майка й не отговаряше на телефона. Дина остави четири съобщения, след което се обади на полицията. Някакъв сержант Муковски я изслуша учтиво и й каза, че не може да й помогне.

— Госпожо, той не е дете. Може да е навсякъде. Може да е заминал на почивка. Сигурно го е извел някой приятел, доколкото разбирам от разказа ви.

— Но не може ли поне да го потърсите?

— Не, госпожо. Не можем да го обявим за изчезнал. Защо не изчакате няколко дни?

Може би е прав, помисли си Дина, като затвори телефона за пореден път. Може би бяха добре. Тревожеше се напразно.

Но сърцето й казваше друго.

Тя легна на леглото. Искаше да се обади на Джоел Гейнс, да му каже за страховете си, да му разкаже всичко. Но не смееше.

Ако Джони бе отвлечен, хората, които го държаха, знаеха как да я намерят. Но защо не й се обаждаха? Къде бе бележката за откуп?

Дори докато агонизираше над бъдещето си, мисълта — това лошо предчувствие в едно кътче от ума й — не изчезваше, не се променяше.

Бяха минали години — години. И не бе чула нищо за него.

Едуард Джонсън.

Разбира се, тя все още имаше адреса му, телефона му — всичко, което бе разбрала от баща му, докато безмилостно бе преспала с него за отмъщение. Тя се бе надявала, че яростта вътре в нея ще се успокои след време, но случилото се не й даваше мира ден след ден.

Това, което бе направила, бе унищожило Шелби Джонсън. И сина му.

Сега тя разбра, че то унищожаваше и нея.

Работохолизмът й се бе засилил. Дина нямаше истински интимни приятели. Нямаше доверие на никого; никаква надежда. Беше се вкопчила в сигурността… докато не се появи Джоел Гейнс и тя отново бе изкушена от друг женен мъж — този път завинаги.

Дина зарови лице в ръцете си. Тя беше нещастна, емоционален инвалид. А сега бе изгубила и работата си.

Но брат й все още бе някъде там. Призля й, виеше й се свят от страх, но тя изнамери стария номер и се обади.

— Жилището на семейство Джонсън — обяви един глас.

— Искам да говоря с Едуард. Той там ли е?

— Кой се обажда, моля? Ще видя дали господин Джонсън е на разположение.

Дина отново почувства онзи прилив на омраза, който разтърси разбитото й сърце. Привилегирован, разглезен пикльо; богаташче, което не бе направило нищо, за да заслужи богатството си; разглезен принц, който й се присмиваше. Съжалението й за случката с баща му, за това, което бе сторила, за онзи мръсен, сух, измамен секс, почти изчезна при звука от гласа на прислужника. Боже господи! В кой скапан век живееха? В такъв, в който можеш да преспиш с някое обикновено момиче, да се изсмееш и просто да изчезнеш.

— Казвам се Дина Кейн. Мисля, че ще си спомни коя съм.

— Един момент, моля.

Тя изчака трийсетина секунди, всяка от тях й се стори като вечност. Той беше там, играеше си с нея, караше я да чака. Киселината закипя в стомаха й.

— Дина! — възкликна познат глас, прекалено весело, и тя веднага разбра, че той я мрази. — Каква приятна изненада да те чуя отново, и то на такъв тревожен ден за теб! Или поне една птичка така ми каза.

— Едуард. — Тя се задави от обидите, които избликнаха към устните й. — Знаеш ли нещо за брат ми?

— О, Дина. Знам много за брат ти. Той бе така добър да ме осветли по въпроса през целия път от клиниката насам. Пътешествието е доста дълго, когато си принуден да го изминеш с такъв скучен спътник. Не понасям сълзливи историйки.

Тя се разтрепери от ужас.

— Ако си му направил нещо, ще отида право в полицията.

— Милото ми момиче, не ставай глупава. Нищо не съм му направил. Той си тръгна по своя воля. Персоналът на клиниката ще го потвърди. Времето му там вървеше супер бавно — без алкохол, без приятели. Така че за да отпразнува излизането си, му дадох малко шампанско. Помоли ме да го оставя в „Ред Хук“ — доста купонджийски район е, доколкото знам. Щеше да се срещне с някои познати.

— Дал си му алкохол? След цялото това време на лечение?

Сърцето й заби лудо.

— Къде е той, Едуард? За бога, става въпрос за живота му.

— Той е възрастен, който сам прави изборите си, Дина. Няма нищо престъпно в това.

— Къде е той? Мъртъв ли е? — прошепна тя.

— Откъде да знам, по дяволите?

Дина се разплака.

— Копеле! Ще се обадя в полицията…

— И в какво ще ме обвиниш? Че съм му предложил шампанско? Това не е престъпление, дори в Манхатън. Добре се замисли, Дина Кейн. Наистина ли искаш полицията да се занимава с нас? Моята постъпка не е незаконна. Обаче изнудването е. Знаеш ли какво се случи с родителите ми?

— Те също са възрастни.

— Точно така — не е ли чудесно? Всички са възрастни в тази история! Майка ми свободно избра да се разведе с баща ми и да стане алкохоличка; баща ми загуби положението си и се превърна в хипи за посмешище на света. Майка ми също едва не умря; прости ми, че изобщо не ми пука за обратния наркоман, който имаш за брат. Пука ми само за факта доколко това ще ни направи квит.

— Аз никого не съм убила.

— Нито пък аз, скъпа. Поне нищо не можеш да докажеш.

Саркастичната лекота на тона му изчезна.

— Вината си е на брат ти. Или, ако предпочиташ, твоя. Като вината за провала в работата ти и неуспеха с последния ти бивш. Виждаш ли, това е проблемът при курвите като теб — просто обичате само да се чукате наляво-надясно.

Дина въздъхна. Затвори телефона, цялата разтреперана. Обзе я вълна от паника, толкова силна, че краката й се подкосиха и тя се стовари на дивана.

Като й попремина, тя реши, че няма друг избор.

Вдигна телефона си и набра номера на Джоел Гейнс.

— Дина. — Той отговори веднага. — Дай ми секунда. Ще ти се обадя след малко.

Тя изчака нещастно, разбирайки, че той навярно се отдалечава от жена си, за да й се обади, излизайки от кухнята им или от спалнята. Спотайвайки се.

Беше подло да търси помощта на Джоел, но не можа да измисли друго.

След две минути телефонът й иззвъня.

— Аз съм. Чух какво е станало. Много съжалявам.

— Не става въпрос за „Торч“. За брат ми, Джони. Той е в беда и ми е нужна помощ.

Гласът на Гейнс веднага се промени.

— Какво ти трябва?

— Той е наркоман.

— Разказвала си ми историята му. Какво е станало?

— Един мой враг го е измъкнал от клиниката, дал му вино и го оставил в „Ред Хук“. От начина, по който говореше, предполагам, че не му е дал само вино.

Тя захлипа.

— Той няма да ми каже къде е Джони, а и от думите му подозирам, че е мъртъв. Той бе много близо до смъртта, преди да почне лечението. Няма да му трябва много.

— Предполагам, че Джони не отговаря на телефона си?

— Не. Опитах с имейли, обаждания, съобщения. Майка ми не го е чувала — не изглежда да я интересува. Полицията не иска да се намесва, понеже той е пълнолетен. Джоел, той е всичко, което имам.

— Защо този… този твой враг ти причинява това?

Дина се гърчеше като забодена пеперуда. Срамът от това, да го признае на Джоел Гейнс… да си признае всичко пред Джоел Гейнс… Може би никога нямаше да е неин, но тя не искаше той да узнава. Не искаше да разбива представата му, каквато и да бе тя, за Дина Кейн.

— Той се казва Едуард Джонсън.

— Едуард Джонсън? Синът на Шелби Джонсън?

— Да. Той е психопат, Джоел.

— Защо ще се опитва да убива брат ти?

Тя захлипа.

— Аз… аз… преспах с баща му Шелби, за да го изнудвам.

Последва дълга пауза, през която Дина почувства как всичките й надежди и мечти се стопяват като догаряща свещ.

— Мога да намеря брат ти.

— Не искаш ли да чуеш какво се случи, Джоел?

Гласът му бе леден.

— Не, Дина, Беше достатъчно ясна.

Тя се разплака.

— Нека разбера какво се е случило с Джони. Може да не стане още тази вечер. Дръж се. Когато разбера, ще ти се обадя.

— Джоел, моля те…

— Ще ти се обадя — повтори той и затвори.

Дина отиде сковано в банята и съблече дрехите си. С невероятно усилие ги хвърли в коша за пране и влезе под душа.

Изсуши се механично и се пресегна за памучните си пижами. Четката за зъби в ръцете й тежеше като парче олово. Само да се държи изправена беше по-голямо усилие, отколкото можеше да понесе.

Преди да си легне, тя бръкна в шкафа с лекарства и извади малко шише успокоителни хапчета „Валиум“. Един лекар й ги бе препоръчал веднъж и Дина му се бе изсмяла. Слабите нерви бяха за другите хора, не за нея.

Сега не й бе до смях. Тя взе едно хапче, преглътна го трудно, наливайки се с вода. После се замъкна до изящното си антично легло от масивно дърво, застлано с твърд ирландски лен, и легна в него, все едно нямаше повече да стане оттам.

Петнадесета глава

Джоел Гейнс погледна към чувала с трупа.

Той бе отправил запитване и преди час му се бяха обадили. Гневът му към Дина, отвращението, разочарованието му бяха големи и дълбоки, но той нямаше да откаже на молбата й за брат й.

Той ясно бе доловил отчаянието й. И ако Джони Кейн бе жив, Гейнс щеше да го намери.

Не отне много дълго да получи отговор, макар и не този, който му се искаше. Веднага напусна офиса си и се срещна с ченгето на местопрестъплението.

Найлоновият чувал бе разтворен и се виждаше непогрешимото лице на Джони Кейн — посинено, кльощаво, смъртнобледо, но иначе съвпадаше с това от снимката, която му бе изпратила Дина по имейла. Погубеното тяло на един млад мъж, който бе пропилял живота си, без да прояви потенциала си, убит от фатална слабост. Която бе вследствие на какво? На напрежението от тежкото му детство? Тежкото детство бе направило Дина силна, а по-големия й брат бе сломило.

Гледайки към трупа, у Гейнс не остана съмнение, че Едуард Джонсън не му бе дал само вино. В кръвоносната система на Джони имаше наркотици, според заключението на съдебния лекар, много наркотици — хероин, метамфетамин, кокаин. Имаше и данни за скорошна сексуална активност. Ето как бяха приключили нещата за бившия студент без пукната пара в банковата си сметка.

Наемателят на апартамента не бе установен. Нямаше други следи освен от купон и свръхдоза. Нямаше следи за принуда или убийство.

Той знаеше всичко това, защото можеше да си позволи да наеме следователи, когато му се наложеше. А и връзките му с правоприлагащите органи бяха солидни като скала. Гейнс познаваше хора в полицейското управление, в кметството, из целия град.

Но Джони Кейн нямаше как да бъде изкушен, ако я нямаше тази огромна празнота в живота му. И двамата — и братът, и сестрата — бяха сбъркани.

Той се зачуди над това — мъртвия баща, майката, която само бе присъствала, най-буквално, в живота им, но не си бе мръднала пръста за тях.

— Имаме нужда от близък роднина, който да идентифицира тялото — заяви ченгето.

Джоел искаше да го спести на Дина.

— Няма нужда. Аз познавах Джони Кейн — излъга той. — Мога да го идентифицирам.

Мъжът се намуси, но кимна. Всички познаваха господин Гейнс — най-богатия мъж в града, но въпреки всичко стабилен бизнесмен. Всяка година даренията му за Благотворителния фонд изпращаха в колеж стотици деца на загинали полицаи.

— Хей, няма проблем. Би било страхотно. Благодаря ви, сър.

— Джоел.

Ченгето се усмихна.

— Джоел.

Откриването на труп на местопрестъплението беше гадна работа, но се свикваше — особено в Ню Йорк. Този тип олекотяваше товара. Полицаят щеше да си спомни, ако срещнеше отново Джоел Гейнс — той беше важна клечка. Мускулите му също бяха впечатляващи. Сигурно тренираше като маниак. Това му хареса; обикновено тренировките не бяха присъщи на хората с портфейли. Гейнс обаче очевидно заслужаваше уважение. Макар че нямаше нужда да поддържа форма, за да бъде желан от жените; банковата му сметка щеше да е повече от достатъчна за това.

— Ела насам тогава.

Той пристъпи напред и отвори още малко чувала. Трупът бе бледен, имаше малко засъхнала кръв и слюнка на бузата му. Очите му бяха завъртени нагоре. Класически случай на свръхдоза.

— Това е Джони Кейн — заяви Гейнс без колебание.

Радваше се, че на Дина нямаше да й се наложи да види тази гледка.

— Съдебният лекар потвърди ли причината за смъртта?

— Още на местопрестъплението. Довечера ще извърши пълна аутопсия. После тялото може да бъде освободено.

Той се поколеба.

— Но за това наистина ще ни е нужен роднина.

— Разбирам. Благодаря, полицай.

Джоел Гейнс не беше свикнал да се моли, но сега изпрати една мисъл нагоре, някакво желание, намерение, наречете го както щете, към който и да беше там — някой да бе обичал това момче.

Дина. Името й изникна в съзнанието му. Дина го обичаше. Дина се грижеше за него.

Но точно сега той не искаше да й се довери. Не искаше да мисли хубави неща за нея. Тя бе морално изпаднала; казаното от жена му беше истина; думите на онзи тъпак Людо Морган бяха истина.

Шокът от признанието й го удари като юмрук.

Преспах с баща му, за да го изнудя.

Точно това разправяха всички завистливи негодници за Дина Кейн — че тя е използвачка, златотърсачка, че се закача за богати мъже. Шелби Джонсън — по нейно собствено признание. Кой би й повярвал за историята й с „Медоу“? Може би бе прекарала и онзи възрастен химик доктор Грийн… бе откраднала идеята му. А после в „Торч“… появява се и след две минути вече се чука със сина на собственика.

Работата си в „Торч“ бе получила чрез него.

А той също бе много богат мъж.

Смотаняк. Идиот. Схемата й е ясна като бял ден. Толкова ли не можа да я забележиш?

Приличаше на някакъв пиян тъпак в стриптийз клуб, крещящ: „Тя ме обича!“, само защото момичето поклаща задника си най-близо до доларовите банкноти. Какъв глупак! Какъв идиот. Разбира се, той бе прекалено стар за нея. А като си помисли, че се бе заблудил да вярва…

Да вярва, че тя го обича.

Всички терзания, начинът, по който недоволстваше от задушаващия го брачен живот, нищо от това нямаше смисъл, защото Дина Кейн — толкова красива, толкова умна и толкова силна — беше хищник, по собствени признания.

Няма по-голям глупак от стария глупак. Нали така казваха?

Той не знаеше защо се чувства толкова ядосан. Не се ли бе зарекъл, че тази целувка ще е краят? Щеше да остане верен. Нямаше да спи с Дина, да се вижда с Дина, нищо. Можеха да са приятели, можеха да си говорят.

А сега, за един ден — такъв обрат.

Как само се бяха променили нещата в рамките на двайсет и четири часа. След партито и целувката той не бе способен да заспи. Нямаше желание към Сюзън, дори за механичен секс. Каза й, че е изморен, и си легна, загледан в тавана.

А на следващия ден се взираше в телефона си от момента, в който излезе от банята. Очаквайки тя да се обади. Желаейки тя да се обади.

Когато чу новината, че е била уволнена, сърцето му подскочи. Колко бе жалък — да се радва, че е скъсала с Людо Морган и че отново е свободна. Той не бе свободен, никога нямаше да бъде, но въпреки това се радваше. И когато тя не му се обади за помощ, не потърси закрилата му, не протегна ръка към него, Джоел Гейнс бе горчиво разочарован.

Той разпозна нелогичността в ситуацията. Егоизмът си. Но искаше — как искаше — да влезе в битка заради нея и да й покаже какво означава истинска сила.

Тя щеше да бъде безпомощно възбудена от силата му, той го знаеше — парите и властта бяха пълномощие за секс.

Но Дина Кейн не се обади. И докато минутите минаваха, той бе разбрал, че още по-безнадеждно се влюбва в нея. Възхищаваше се на смелостта й да се справи сама, без да идва при него и да му се моли.

Когато най-накрая тя се обади, беше късно и той предположи, че просто търси утеха.

Но все пак Дина го помоли да използва влиянието си за нещо, на което Джоел не можеше да й откаже. И цената бе да му каже истината.

Как му се искаше да може да върне онзи ден. Би дал милион долара, десет милиона, само за да не чува Дина Кейн да произнася онези думи.

Джони Кейн бе мъртъв. И за момент Джоел Гейнс му завидя. Нямаше нищо истинско в този свят, нищо красиво.

Щом се отдалечи към лимузината си, онзи дразнещ глас в главата му го поправи.

Любовта й към брат й, грижата й за брат й бе истинска и красива.

Джони Кейн не се вписваше в модела на Дина. Той не можеше да помогне за кариерата й или да й даде пари. Не бе полезен за нея и нямаше престиж. Но въпреки това Дина му бе напълно предана. Достатъчно предана, за да дава парите си за него дори когато почти нямаше такива.

Джоел не очакваше с нетърпение срещата, която му предстоеше.

Тя чакаше, когато той почука на вратата.

— Дина, аз съм. Отвори.

След секунда тя рязко отвори. Изглеждаше по-зле, отколкото Джоел някога я бе виждал. Красивото й лице бе посивяло и безжизнено. Очите й бяха зачервени, косата й бе неизмита, несресана. Изглеждаше така, сякаш не бе яла цял ден. Изглеждаше изпита, апатична. Нямаше и следа от грим по лицето й.

— Джоел — прошепна и цялото й тяло се олюля и тя залитна.

Той се протегна автоматично и я хвана под мишниците. Главата й се килна.

— Леко, леко — каза той, притеснен.

Затвори вратата с ритник и я заведе до един стол, заставяйки я да седне. Тя не бе припаднала, но се държеше за главата. Очевидно имаше световъртеж.

— Кога си яла за последно?

— Аз… не знам.

— Трябва да хапнеш, да пийнеш нещо. Паднала ти е кръвната захар. Ето.

Той отвори хладилника й. Вътре нямаше почти нищо — половин кутия мляко, малко яйца, малко увехнали марули.

— Господи, поне портокалов сок нямаш ли?

— Моля те, Джоел. Не мога да мисля за храна.

Той бе объркан. Какво се правеше, когато някой изпаднеше в шок? В такива моменти жените се грижеха за мъжете, а не обратното. Той напълни електрическия й чайник и се разтърси из шкафовете, докато не откри кутия с пакетчета чай и останки от пакет захар. Тя гледаше в празното пространство пред себе си, докато той й приготви чаша горещ чай и сложи вътре три лъжички захар, разбърка го, без мляко. Нямаше доверие на млякото в хладилника й. Тя се разпадаше, а с новината си той щеше да й помогне да се свлече до долу.

— Ето.

Джоел го подуха малко, за да го охлади.

— Изпий го.

— Какво откри?

— Няма да говорим, докато не изпиеш половината.

Джоел изчака. Колкото и да беше ядосан на нея и на собствената си глупост и колкото и да му се искаше да не бе чувал името Дина Кейн, той не можеше да стои там и да я гледа съкрушена.

Тя взе чашата от него и отпи, сковано, без да се съпротивлява. В нея нямаше повече плам. Беше ненормално, но сърцето му се сви от тъга. Колкото и бледа и мърлява да изглеждаше тази вечер, тя беше неописуемо красива за него — уязвима по начин, който никога не бе виждал. Не можеше да се отърси от чувствата си към нея, каквото и да правеше.

След като бе поела повечето от чая, той взе чашата й, за да не се нарани, ако я изпусне, и коленичи пред стола. Взе ръцете й.

— Дина, трябва да си смела. Джони е мъртъв. Много съжалявам. Починал е от свръхдоза, не се е мъчил.

Бог знаеше дали се бе мъчил или не — той си спомни кръвта и слюнката, но това нямаше да й го каже.

— Идентифицирах тялото. Няма следи от насилие и заключението е смърт поради свръхдоза.

Очите й се напълниха със сълзи и крехката й фигура се разтресе от риданията. Мощни, конвулсивни ридания, шокиращи със силата си, които я измъкнаха от сковаността и летаргията й. Той стоеше там, безпомощен, без да знае как да я утеши. Накрая се протегна за кухненската кърпа и й я подаде, за да избърше лицето си, но сълзите й не спряха.

Джоел Гейнс се наведе и я обгърна с ръце, притискайки я близо до себе си, толкова близо, силно, без да й дава да се свлече, докато накрая риданията й спряха и тя само дишаше тежко и трепереше в ръцете му.

— Аз ще се погрижа за всичко — обеща той. — Ще дадат тялото на теб или на майка ти. Полицията ще я уведоми.

— Аз ще се обадя на мама — прошепна Дина.

— Ще уредя най-добрият погребален дом в града да го вземе и да подготви службата, която искаш.

— Католическа.

— Добре. Всяка година давам половин милион на Благотворителния фонд на католическата църква.

Тя го погледна, почти на път да се усмихне.

— Но ти си евреин.

Джоел се хвана за тази наченка на усмивка.

— Скъпа, давам половин милион на всеки важен в града. Така си купуваш приятели, както и карма.

— Само за работа мислиш, нали?

— Искаш да кажеш: мислим — поправи я той, но се зарадва да види у нея да се размърдва живот.

— Не знам как ще кажа на Елън.

Бе нарекла майка си по име. Стана му тъжно.

— Ще остана с теб. Няма да те оставя точно сега.

Дина поклати глава; потекоха още сълзи.

— Трябва да тръгваш… Жена ти…

— Жена ми може да почака.

Гейнс извади телефона си и го потупа.

— Пращам й съобщение, че ще остана в града. Обикновено така постъпвам през уикенда.

Тя не каза нищо и той можеше да види мислите й да се насочват към признанието й и към разстоянието между тях.

— Не ми дължиш нищо повече, Джоел.

— Не ти дължах и това — каза той. — Иди да се изкъпеш. Изглеждаш ужасно и започваш да миришеш.

Дина се ококори, шокирана.

— Минахме фазата на сладките приказки, Дина Кейн. Влизай под душа. Веднага.

Тя стана немощно и се запъти към банята. Той изчака няколко секунди, докато чуе течащата вода, после влезе след нея.

Дина възкликна изненадано.

— Успокой се, не мога да видя нищо заради цялата тази пара по стъклото.

Всъщност това не бе съвсем вярно. Много добре виждаше формата на тялото й; може би не всичко, само стегнатата извивка на задника й, полепналата по гърба й дълга коса. Прехапа устни срещу порива си от желание и се опита да се фокусира. Дрехите й бяха на пода. Той ги събра и й приготви един бял хавлиен халат.

— Тези ще ги изпера. И ще сложа чисти дрехи на леглото ти.

Тя не каза нищо.

Гейнс отиде в кухнята и намери пералната машина. Дина живееше прекалено скромно за момиче, което можеше да е омъжено за милиони долари. Тя имаше мозък за сериозна дейност, беше много над нивото за средно управленческа служба; бе родена да е суперзвезда, изпълнителен директор, революционер.

Той хвърли дрехите вътре, добави прах за пране, после отиде в спалнята и свали чаршафите от леглото. Дина бе минималистка — само един чаршаф, калъфка за възглавница и завивка от бял лен. Миришеше зле — на пот и отчаяние. Така че той прибави спалното бельо към прането.

След това се върна в банята. Парата се издигаше навсякъде. Дина не каза нищо, нито дума на възражение. Той предположи, че не е яла цял ден, може би по-дълго. Отвори огледалния й шкаф и намери вътре шампоан, балсам за коса и самобръсначка. Открехна вратата на душкабината.

— Не гледам — излъга той и подаде ръката си. — Вземи тези неща. Всичките. Използвай ги. Почисти се.

Тя ги взе от ръката му.

— Добре.

— Когато си готова, тук има кърпа и халат. Измий си зъбите. После може да идеш в спалнята да се облечеш.

— Няма нужда да правиш всичко това.

— Къде държиш спалното си бельо?

— Какво?

— Просто отговори на въпроса.

— Има един скрин в долния край на леглото.

Той излезе и отиде да оправи леглото — нещо, което не бе вършил от студентските си години. Пералнята имаше и функция за изсушаване; беше доста горд, че разбра как да ги пусне. Дрехите й висяха в гардероба и стояха сгънати в скрина с чекмеджета — имаше скъпи неща, но не бяха много. Той избра чифт меки кашмирени панталони, сутиен, бикини и тениска. Нямаше да е катастрофа, ако заспеше на дивана в този вид.

После поръча китайска храна по телефона — отговорът на Манхатън за всичко. Поръча й говеждо с юфка за протеини и въглехидрати, както и задушени зеленчуци, и същото за себе си. След това се обади на секретарката си.

— Мериан, искам да напазаруваш хранителни продукти за една седмица за един човек и да ми ги пратиш с доставчик. Вземи най-доброто от всичко — сладолед, пържоли от филе, фреш от портокал, мляко, плодове, пушена сьомга, зърнени закуски — всичко. Чай и кафе. На доставчика кажи да не звъни на звънеца, а да остави всичко пред вратата. Аз сам ще разопаковам. Дай му бакшиш предварително. Не искам да го виждам. Искам да дойде тук бързо.

— Веднага, господин Гейнс.

Тя не зададе въпроси.

— Какъв е адресът?

Той й го продиктува.

— На кое име?

— Моето име — каза Джоел кратко и затвори.

Чу Дина да излиза от душа. Изкушението да влезе вътре и да й подаде нещо друго само за да я види гола, беше завладяващо, но той се въздържа. По дяволите. Не искаше да е тук, но не искаше и да си тръгне.

— Измий си зъбите, както ти казах — подвикна той.

Чу чешмата, след като тя му се подчини. Точно сега Дина бе изкъпана, избръсната и си миеше зъбите — връщаше се към живот, защото той й бе наредил така.

Гейнс се разкъсваше. Емоцията му беше истинска, не престорена. Не знаеше какво да мисли за нея. Изпитваше и жал, и ярост, и ревност, и отвращение, и загриженост, и възхищение, и желание.

Никоя жена не го бе карала да се чувства така. Зачуди се кой е по-слабият — той или тя?

Той изчака. След няколко минути я чу да влиза в спалнята и след малко тя излезе при него, облечена в семплите дрехи, които й бе приготвил.

— Още чай — каза той. — Поръчах храна. Няма да си тръгна, докато не я изядеш. Не спори с мен. Ще те гледам, докато ядеш.

— Добре, Джоел — рече примирено Дина и изви пръсти, сякаш се опитваше да събере кураж да каже нещо друго.

— Трябва да звъннеш на майка си.

— Да.

Дина погледна настрани.

— Разбира се. Ще го направя сега.

Той се отдалечи, докато тя се обади. Чуваше я как повишава глас, молейки се, спорейки с майка си. Още сълзи. Звънецът звънна за китайската храна; когато той я внесе вътре, Дина бе приключила и пак плачеше.

— Ето. Седни. Яж — нареди той, като разтвори всичко на масата пред нея и наля вода и на двама им.

Побутна напред картонените опаковки и само й подаде вилица.

Тя се хранеше, отначало механично, без видимо да изпитва наслада. Той бързо погълна своята порция — умираше от глад, а след малко и Дина започна да се храни както трябва и да отпива от водата си.

Гейнс си отдъхна. Нямаше вероятност да се самоубие, не и след като почнеше да се грижи за себе си.

На вратата отново се позвъни. Дина се стресна, но той вдигна ръка.

— Не се тревожи. Ще отворя след малко. Доставка от магазина.

— Не съм поръчвала.

— Аз поръчах. Няма да ти позволя да използваш депресията като извинение да не ядеш. Брат ти може да е мъртъв, но ти не си. И трябва да продължиш.

— За какво? — каза тя. — Нямам Джони. Нямам работа. — Тя се разхлипа. — Нямам теб.

Гейнс стана, отвори вратата и вкара торбите вътре. Бяха много — всичките пълни с деликатеси. Кафе на зърна с вкус на канела и ванилия. Пушена сьомга от „Забар“. Пълнозърнест хляб. Домашни сирена и мед. Захар, мляко и пресни яйца. Бутилки прясно изцеден портокалов сок и елегантна кошница с плодове, опакована красиво. Нямаха край. Филе миньон, кутии със зърнени закуски, овесени ядки, гръцки йогурт, пушени бадеми, шоколадови бонбони „Шарбонел и Уокър“.

Той разопаковаше, докато тя го гледаше втренчено. Забеляза, че видът на вкусната храна започва да действа на потиснатия й апетит.

— Ще сипя малко сладолед — заяви той, като прибра чая „Туинингс“. — Ще ти се обадят след аутопсията, когато тялото на брат ти ще е готово. Искам да ми кажеш. Може да ми пишеш. Майка ти ще иска ли да уреди погребението?

Дина поклати глава.

— Елън — мама — накрая се срамуваше от брат ми. Той бе нейната гордост и радост, любимецът й, но когато той призна, че е гей, тя просто се оттегли. Твърдеше, че го приема, но не беше така. Не е идвала в града да го посети нито веднъж.

— И никога не е пренасочила обичта си към теб?

— Дотогава вече имаше нов мъж — който не обръщаше внимание на миналото й. Мама никога не е обичала истински никого от нас. Просто го прикриваше малко по-добре с Джони. Но и него захвърли като камък при първия знак за неприятност.

Лицето на Дина се вкамени, пролича си надигащият се гняв през летаргията на тъгата й.

— Това може би бе най-лошото. Аз поне знаех, че не съм обичана, когато напуснах дома си. А Джони тя измами. Накара го да повярва, че я е грижа за него. И той разбра, че това не е вярно точно когато най-много се нуждаеше от нея. Просто й харесваше идеята да има син, но не харесваше сина, когото имаше.

Дина поклати глава.

— Не, няма да се заеме с погребението. Защо да го прави? Ще очаква аз да го направя.

— Ще дойде ли?

— Ще дойде — не защото й пука, а за да изглежда порядъчна.

— Много добре.

Гейнс направи пауза, за да осъзнае чутото. Каквото и съчувствие да изпитваше, не можеше да го изрази; Дина пак щеше да се разпадне. Най-доброто, което можеше да стори за нея, беше да поеме контрол над ситуацията, да вдигне товара от гърба й. Тази част бе лесна и той щеше да се заеме.

— Ще уредя балсамирането и погребението до няколко дни. Имаш ли предпочитано гробище?

Дина избърса очите си.

— Да е зелено — някъде в Уестчестър.

— Дадено. Ще дойдеш ли на погребалната служба?

— Разбира се.

— Тогава ще трябва да ядеш, да спиш, да тренираш. Бъди там заради брат си.

Тя кимна.

— Ще се опитам.

Той свърши с прибирането на продуктите и извади две малки купички с ванилов сладолед. Да я гледа как го яде беше непоносимо еротично. Трябваше да се махне оттук.

— Трябва да тръгвам — каза той, след като тя свърши и стана да почисти масата. — Ще ми се обадиш, нали?

Дина кимна.

— Добре тогава.

Джоел стана да си върви, а краката му тежаха като желязо. Не беше редно да я остави. Но нямаше повече оправдания да остане.

— Джоел, искам да ти благодаря — че се опита да помогнеш на Джони, че го намери и… и му отдаде уважение. Не мисля, че бих могла да организирам каквото и да било точно сега.

— Няма проблем, Дина.

— И че ми помогна. Че дойде тук и… всичко това.

— Бяхме приятели.

Сълзите отново започнаха да извират.

— Моля те, не го казвай така. Не казвай бяхме. Кажи, че още сме.

Той се размърда.

— Виж, не е моментът да го обсъждаме. Ако си ми благодарна, не ме карай да говорим за това сега. Искам да се оправиш. Искам да си здрава и да си добре.

— Не можеш ли да ми простиш? Нека ти разкажа историята — цялата история. Всичко, което се случи.

Гласът й секна и тя го погледна умоляващо.

— Джоел, мога да приема, ако не ме обичаш и не искаш да си с мен. Но не мога да понеса да ме мислиш за лоша. Знам, че това, което направих, не бе правилно. Но ти трябва да разбереш какво се случи, защо се случи всичко. Умолявам те, Джоел; умолявам те.

— На кого му пука какво мисля аз? Просто живей живота си, Дина, бъди добре.

— На мен ми пука. Точно сега това означава всичко за мен.

— Защо?

— Защото съм влюбена в теб. — Тя повдигна рамене. — Просто вече ми е все едно, не мога повече да го крия. Макар да знам, че няма смисъл, искам да ме харесваш — поне от това имам нужда.

— Харесвам те. — Помогни ми, господи. — Много те харесвам.

— Тогава ме остави да ти разкажа. И ако след това се чувстваш по същия начин, ще го приема. Няма повече да те притеснявам.

Той кимна.

— Добре, Дина Кейн. Ето какво: ако на погребението на брат ти те видя, че си добре и изглеждаш силна, ще отидем на някое тихо място след това да пием кафе и можеш да ми кажеш всичко. Става ли?

Тя въздъхна — дълга, накъсана въздишка на облекчение.

— Става.

Той се наведе напред и с невероятно обуздаване я целуна по бузата. После излезе от апартамента, затваряйки вратата след себе си.

Шестнадесета глава

Погребението се състоя след два дни, в един топъл ден, в красива църква в Бронксвил. Дина бе облечена в черно, застанала до майка си и новия й съпруг Оливър. Джоел Гейнс бе единственият друг опечален.

Никой не бе успял да открие Брад. Гейнс бе шокиран от цялата картина на пустота и самота. Елън Кейн нито веднъж не прегърна Дина; тя плака малко, но дъщеря й изглеждаше съсипана.

Свещеникът прояви съчувствие и службата бе кратка. Тялото на Джони бе красиво балсамирано и облечено и излъчваше спокойствие, каквото той никога не бе имал приживе. Но Джоел се разпореди ковчегът да остане затворен, понеже искаше последният спомен на Дина за брат й да е за топлото му живо тяло — за един младеж, който бе подобрявал състоянието си.

Оливър, вторият баща, изглеждаше отчужден. Той потупа жена си по гърба и се ръкува с Дина. Гейнс не го видя да се опитва да завърже разговор. Какво самотно, тъжно малко семейство бяха само.

Той стоеше отзад. Отвън пред църквата чакаха лимузини — една за ковчега, една за семейството и свещеника и трета за него. Беше се погрижил всичко да е перфектно. Имаше бели и жълти рози върху капака на ковчега и красиви букети в различни цветове с поставени ленти с надписи — с любов от Дина, от Елън, от Оливър и от него самия. Щом свещеникът изрече заключителните си думи, Гейнс се измъкна от църквата, за да провери още веднъж дали всичко е готово. Искаше всичко да е безупречно.

Веднага го видя. Подпрян на старата тухлена стена, цветният венец с форма на сърце се набиваше на очи като подут палец. Беше направен от нелепо огромни ярки червени и оранжеви карамфили — очевидно аранжирани така, че да бъдат забелязани.

Гейнс бързо отиде и провери етикета.

Много се радвам, че се запознах с Джони. Дина, ти го заслужаваше. Любов и целувки: Едуард Джонсън.

Сърцето му задумка. Тя беше права.

Шофьорът му бе излязъл от лимузината и отиде при него.

— Всичко наред ли е, господин Гейнс? Някакви идиоти пристигнаха само преди минута и докараха това нещо. Бяха нужни двама да го донесат.

— Махни го оттук, Карлос. Веднага.

— Да, сър.

Гейнс скъса етикета и Карлос вдигна огромния венец, замъкна го към задния край на църквата и се чу как го стъпка с крака.

В този момент вратите на църквата се отвориха и излязоха носачите с ковчега, след тях вървеше свещеникът, а зад него — тримата членове на семейството. Дина вдигна глава, търсейки го с поглед, сълзите бяха нашарили лицето и грима й, но тя му се усмихна с благодарност.

Гейнс смачка картичката в джоба си, когато се качиха в лимузините. Шофьорът му се върна — и той като целия личен персонал на Гейнс бе бивш служител на специалните войски.

— В казана е. Нещо друго?

— Не. Благодаря. Просто ме закарай до гробището.

Погребаха Джони Кейн с последни почести в най-добрия парцел, който можеше да се купи, под един голям дъб, в най-тихото място на гробището. Гейнс бе поръчал обикновена надгробна плоча с кръст, с името и датите. Дина хвърли пръст върху ковчега и една бяла роза, която й даде Гейнс. Свещеникът прочете няколко молитви, след което всички безмълвно тръгнаха към колите.

— Много ви благодаря, отче — каза Дина, когато спряха при лимузините.

— Бог да те благослови, детето ми.

Тя се обърна към майка си.

— Мамо, няма да пътувам с вас с Оливър. Господин Гейнс ще ме откара в града.

— Както ти е удобно, Дина. Беше наистина хубава церемония, отче.

Елън протегна ръката си в ръкавица, сякаш очакваше да й я целунат.

Дина отиде с Гейнс до колата му. Той отвори вратата и тя се пъхна вътре на седалката.

— Откарай ни до офиса — нареди той.

— Много добре, сър — отвърна Карлос.

Джоел натисна едно копче и между тях и шофьора се плъзна защитен екран, шумоизолиран и брониран. Сега двамата все едно бяха сами.

Дина го целуна по бузата.

— Джоел, много ти благодаря. Благодаря, че уреди всичко — за мен бе голямо облекчение. Завинаги ще съм ти задължена.

Той вдигна рамене.

— Това беше най-малкото, което можех да направя. Съжалявам.

Тя се облегна назад в сивата кожа на седалката на лимузината.

— Имам чувството, че мога да спя с дни. Емоцията е изтощително нещо.

Очите й се навлажниха.

— Горкичкият Джони.

— Може би трябва да се срещнеш с психотерапевт. Тъгата атакувала на вълни, така твърдят.

Тя поклати глава.

— Не мисля, че такова нещо се преодолява. Ще скърбя за Джони до края на живота си. Но въпреки това ще ми се наложи да го преживея.

Гейнс я огледа. Вече наистина бе приключил — братът беше погребан и той не можеше повече да се крие зад образа на добрия самарянин. Тя все още беше слаба, но си личеше че се храни здравословно. Беше измила косата си и си бе сложила много лек грим. Дина се бе върнала от света на мъртвите.

Сега той трябваше да реши къде се намира в живота й. Ако изобщо се намираше някъде.

— Гледаш ме.

Дина също смело се взря в него.

— Не изглеждам така мизерно, както преди два дни. И затова ти благодаря.

Той кимна.

— Но също така имахме сделка. Каза ми, че ако се стегна, поне ще ми дадеш възможност да ти обясня.

Гласът му бе студен.

— Спала си с богат мъж, за да го изнудваш? По-възрастен мъж? Мъж на моята възраст? Не мисля, че на света съществува някакво обяснение, което може да оправдае това.

— Джоел, ти обеща, че ще ме изслушаш. На кафе.

— Тази кола е напълно уединена. Той не може да чуе нищо. Кажи ми го сега, Дина, защото не мисля, че мога да понеса повече играене на игрички. Заради теб животът ми е в застой — заради миналото, от съжаление, каквато и да е причината — но аз не съм глупак, момиче, дори и когато става въпрос за теб. Затова, ако имаш нещо да казваш, кажи ми го сега, мамка му.

Тя бе изумена от гнева му. Беше свикнала със загрижеността му и утешителните му думи. А сега, виждайки, че тя е добре, той я нападаше.

Дина отвърна на атаката. Хареса й чувството да бъде предизвикана. Поне Гейнс се отнасяше с нея като с човек, а не като с пациент. Съчувствието и добротата я отслабваха; агресията, кавгата — срещу тях знаеше как да се изправи.

— Докато растях, ми беше трудно. Баща ми почина рано, а майка ми… майка ми всъщност не я бе грижа за мен.

Той кимна, без да каже нищо.

— В училище момчетата се опитваха да ме опипват и целуват и такива неща, а момичетата не ме харесваха особено, така че като цяло никой не излизаше с мен. Освен Джони. Той бе единственият ми приятел. Обаче не можеше да се опълчи на мама; винаги беше слаб. Не го виня; такъв си беше.

Тя преглътна. Искаше да се изкаже правилно, достатъчно добре, за да убеди Джоел Гейнс, че е сериозна, че не е виновна, че все още заслужава любовта му, страстта му, закрилата му — или онази частица от него, която можеше да е нейна.

— Майка ми започна да пие, когато стана малко по-възрастна. И разни мъже започнаха да идват в нас всяка вечер. Различни мъже, от Фамилията.

— Фамилията?

— Баща ми работеше на строителни обекти на Мафията. Когато той загина на строежа, те обезпечиха вдовицата. Разбирах, че тези мъже използват майка ми, превръщайки я в нещо като проститутка. Всички те бяха женени.

И аз съм женен. Неизреченият факт увисна във въздуха.

— Ти какво направи?

— Всички познаваха местния Дон, знаехме къде живее. Хванах автобуса и отидох да се срещна с него. На портала на къщата му бодигардовете му ме опипаха, докато ме претърсваха. Имам предвид, че ме пипаха грубо. Бях на петнайсет и се почувствах като парче месо.

Той осмисли казаното.

— А босът?

— Той ме изслуша. След това дойде вкъщи и разговаря с майка ми. Оттогава повече никакви мъже не дойдоха и тя повече не вкуси и капка алкохол. Сигурно я бе заплашил, че иначе ще я убие. Все едно — след това тя никога не ми каза и една топла дума.

Дина леко се усмихна.

— Не че преди е имало много такива. Имам предвид, че тя по-скоро ме мразеше. Смяташе, че съм й съсипала живота — без купони, без забавление. Беше готова да ме изхвърли от къщата още преди да навърша осемнайсет.

Той не можеше повече да се прави на студен.

— По дяволите. Не ти е било лесно.

— Тя даваше всичко на Джони — плати за католическото училище, за колежа му. Аз трябваше да ходя в държавно училище; за мен нямаше пари за колеж, макар че имах отличен успех. Не искаше да вземе заем или да ми помогне по някакъв начин. Кълнеше се, че всичките пари й трябват. Наложи се и аз да я заплаша, за да ми даде малко пари за депозит за първата ми квартира.

— Какво й каза?

— Че пак ще отида при боса. След това тя ми даде парите. Щях да отида лично да благодаря на Дон Анджело, само дето бодигардовете нямаше да се задоволят само с опипването на задника ми.

— Не. Вероятно не.

— Имат такива скапани правила.

— После какво?

— Преместих се в града. Разполагах само с една гимназиална диплома и малко заделени пари. Работех денонощно, бях сервитьорка. Станах много добра, помогнах на закусвалнята, в която работех, да увеличи клиентите си, но разбираш ли, всичките мъже само точеха лиги по мен. Правеха ми предложения. Предлагаха ми пари, за да правя секс с тях. В училище никога не бях имала гадже. Бях на осемнайсет и не знаех как се ходи на срещи.

Тя направи пауза.

— Мисля, че започнах да мразя мъжете.

— Съжалявам.

— Потънах изцяло в работата си — така исках и така трябваше. Собственикът на прочута верига кафенета ме направи младши управител на едно от заведенията си. Намираше се в горната част на града, близо до Колумбийския университет. Винаги съм искала да уча там; макар да вършех счетоводната работа в кафенето, уменията ми не бяха на университетско ниво. Сервирах кафе на младежи на моята възраст, само малко по-големи, и се чувствах така, сякаш щях да им сервирам през целия си живот. Всички тези богати колежанчета. А момчетата бяха най-лошите. Беше абсолютно същото като в закусвалнята, само дето тези не само ме задяваха, а и ми се присмиваха — обзалагаха се: кой от тях първи ще ме вкара в леглото си. Имаше един негодник — той напълно ме унижи, а аз го залях с кафе.

Гейнс се засмя. Беше увлечен от разказа й.

— Вярвам ти.

— И точно когато се чувствах зле, този тип, Едуард, дойде при мен. Само че си бе измислил фалшиво име — Едуард Филдинг. Той си даде вид на отвратен от постъпката на другия и пълен със съчувствие. Показа уважение към мен.

Тя преглътна сълзите си.

— Започнахме да излизаме и накрая си легнах с него. После той изхвърли мобилния си телефон и фалшивото си име и изчезна — напълно изчезна. Дадох си девствеността на някакъв, който ме изчука и си тръгна.

— Какво се случи?

— Нищо — докато той не се появи в кафенето с приятелите си. Разбираш ли — искаше да им докаже, че е спал с мен. Бяха залагали за мен.

Гейнс започваше да разбира.

— Опитах се да го обърна на майтап, като казах на момчетата, че Едуард е бил пиян — прекалено пиян, за да го вдигне. Той, разбира се, отрече; скараха се; ние се скарахме. Чух един от тях да казва името му — Джонсън. Това ме вбеси и всичките ги залях с кафе. Веднага ме уволниха. Така че след това нямах работа, нямах останали пари, а някакъв тип — първия мъж, на когото някога се бях доверила — ме бе използвал като салфетка. Беше му смешно, Джоел, толкова адски забавно. Тогава започнах да търся информация за него, да разбера как да го нараня. Той е единствено дете; майка му е кралица на висшето общество; таткото е банкер, който иска да бъде политик и купува мястото си в Конгреса. Едуард Джонсън ме нарани чрез секс и исках да му го върна. Исках да го унижа, както той ме бе унижил. Когато баща му бе готов да ми скочи, аз се възползвах — преспах с него; заснех го; изпратих снимките на жена му. Може би се държах като курва. Продадох се — не за пари, а за отмъщение. Трябва да разбереш, Едуард вече ме бе накарал да се чувствам като курва. Така че каква бе скапаната разлика?

Горчивината и гневът в тона й бяха наситени със съжаление.

Гейнс зададе въпрос, на който не искаше да знае отговора:

— За пари ли, Дина? Нямала си работа и си им поискала пари?

Тя поклати глава.

— Господи — не такава курва. Исках да поставя Едуард Джонсън в моето положение, да му покажа как живее другата половина от света.

— Казваш, че не си искала никакви пари?

— Не, по дяволите. Поисках Шелби да се оттегли от кампанията, а Едуард да напусне колежа. За друго не ме беше грижа. Просто исках да му отнема онзи живот, който го правеше толкова самодоволен, толкова правоимащ. Така че го наречи изнудване, ако искаш, но не беше за пари. А за справедливост. Както ми се струваше тогава.

Гейнс пое дълбоко въздух, сякаш искаше да погълне целия кислород на света.

— Знаеш ли какво се случи със семейство Джонсън? — попита той.

Тя се изчерви.

— Не ме интересуваше. Знам — знам как звучи това. Но не мислех повече за това. Едуард ме осведоми, когато му се обадих да го питам за Джони.

— Шелби Джонсън изчезна от лицето на земята. Разведе се с жена си и отиде да „открие себе си“ във Флорида. Жена му се пропи. Сега и тя е във Флорида, във възстановителен лагер. Семейството им стана за посмешище.

— Разбирам това. Не мислех… не ме интересуваше.

— Дина, имала си конфликт с Едуард, а си унищожила родителите му, за да му го върнеш.

Тя наведе глава.

— Обвинявах ги, че са го отгледали такъв. Мразех ги всички. Богати копелета. Сега знам, че съм сгрешила. Майка му нищо не ми е сторила. И прелъстих бащата. Той бе неверен, но аз го изкуших твърде силно, толкова силно, колкото ми бе известно. Разбирам, ако ме презираш.

Тя се разхлипа.

— И аз се презирам.

— Не е било правилно, но разбирам защо си го направила.

Гейнс се облегна назад до нея, раменете му се отпуснаха срещу облегалката на седалката, щом той изпусна дълго сдържаното напрежение в тялото си.

— Не си искала да се разпаднат така, макар че е трябвало да си по-внимателна.

— Исках да се разведат. Бях ядосана — много ядосана. Може би Едуард нямаше късмет. Просто той бе последният и най-лошият от една дълга поредица.

— И си откачила.

Дина подсмъркна.

— Дина, това, което си сторила на родителите му, е гадно. Трябва да се опиташ да оправиш нещата.

Тя вдигна глава и го погледна.

— Как бих могла? Всичко свърши.

— Можеш да опиташ. Използвай изобретателността си.

Дина се стресна и плачът й секна. Никога не си го бе и помисляла, нито за миг. Да оправи нещата? Можеше ли? — Имаше ли нещо, което би могла да направи?

Джоел Гейнс седеше до нея — най-изненадващият мъж, когото някога бе срещала. Да оправи нещата. Никой терапевт не би й го казал. Щеше да й каже нещо от рода: изследвай чувствата си или напиши писмо и го изгори.

— А Хектор Грийн? А Людо?

— С Хектор стана така, както ти казах, Джоел. Заслужавах половината от този крем. Той бе моя идея. Целият му магазин беше моя идея — цялото му разрастване. Там се научих да ръководя бизнес с козметика и приложих уменията си в „Торч“.

Тя поклати глава.

— Не знам какво се случи с Хектор, кой се свърза с него или защо той се промени.

— Не си имала връзка с него? Не си спала с него?

Тя се изсмя.

— Хектор? Той бе около деветдесетгодишен. Не, а и той никога не го е искал от мен. Просто стана изморен и алчен. Бях готова да издигна Аптека „Грийн“ до висините, но той искаше само малко пари и после да го оставят на мира. Невинаги проблемите с мъжете са по сексуални причини. Просто нямах късмет.

— А Людо Морган?

— Теб те нямаше.

Той я погледна.

— Сериозна съм. По дяволите, Джоел, и аз съм изморена. Точно сега се чувствам като Хектор Грийн. Не мога повече да увъртам. Влюбих се и беше катастрофа; ти ме отхвърли. Не те виня — женен си. Най-лошото, което направи, бе да пофлиртуваш малко с мен. Натоварих го с повече значение, отколкото имаше в него. Но ти ми повлия силно. Не мога да лъжа. Имах нужда някак да те преодолея, но само с работа не се получаваше. Пътеката на кариерата ми беше малко изменчива, така да се каже. Бях направила пари — от „Медоу“, от нашата сделка. Но също и малко от Аптека „Грийн“ и доста от недвижими имоти. Може би не бях най-нормалното момиче на света. Но исках да си почина от цялото натискане, от цялата борба да бъда някой.

Тя вдигна ръка към лицето си и избърса сълзите си.

— Може би бе моментна слабост. Просто исках… да си намеря работа, а след това да си намеря приятел. Нормален приятел, който не можеше да си ти.

— Людо Морган нормален ли е?

Гейнс я погледна.

— Той беше шефът. Баща му притежава компанията.

Дина вдигна рамене.

— „Торч“ погълна цялата ми енергия.

Джоел се усмихна.

— Това се повтаря непрекъснато, Дина. Забелязала ли си? Даже да си казваш, че не бива да се напъваш, не можеш да се сдържиш.

— Сигурно има логика в думите ти. Както и да е, Людо реши един голям проблем за мен. Той беше там, където работех. Това бе едното. Нямаше нужда да го търся другаде. А и след Едуард настоявах да излиза с мен публично и той нямаше проблем с това. Затова предположих, че нещата са наред.

Той я погледна.

— Но не бяха наред, нали?

Тя поклати глава.

— Харесвах го, но не го обичах. Мислех си, че любовта ще се появи по-късно. Но не си пасвахме — в романтично отношение; в леглото сякаш просто изпълнявах движенията. Не знам дали това е сексът по принцип.

Гейнс поклати глава.

— Не, ако го правиш както трябва.

— Както и да е… На партито, когато те видях и ти ме предупреди, че той се опитва да открадне работата ми… И ти ме целуна…

— Съжалявам — каза Гейнс. Не беше вярно.

— Точно след това той ме заведе на плажа и ми предложи.

За първи път Джоел се приведе напред.

— Какво?

— Извади един огромен диамантен пръстен и ме помоли да се омъжа за него и каза, че трябва да напусна работата си и само да бъда с него.

Последва дълга пауза.

— Отказала си му?

— Очевидно. И когато казах „не“, той искаше да си тръгна пеш за Манхатън. Чак когато го заплаших, че ще вдигна скандал пред всички, реши да бъде по-разумен. Каза, че мога да остана в стаята му за гости и че съм уволнена. На следващия ден ме изтри от всички архиви на компанията. Не само това, но и се оказа, че в договора ми има клауза за неизвършване на конкурентна дейност. Не мога да работя за други фирми в тази област.

— Това не го спомена.

— Джони го нямаше. Работата беше най-малкият ми проблем.

Дина въздъхна.

— Благодаря, че ми позволи да ти разкажа, Джоел. Сега знаеш всичко. Грозен или не, това е моят живот.

Гейнс не каза нищо известно време.

— Прибързах със заключенията — рече след малко. — Извинявам се, Дина. Ако беше някаква златотърсачка, щеше да приемеш златната мина от Людо. Но ти си му отказала. Амбициозна си — да; отчаяна — да. Златотърсачка? Не.

Тя се усмихна тъжно.

— Смешното е, че когато Людо ме уволни, ми стана някак гадно за него. Той каза, че съм го подвела и може би наистина беше така. Просто до онази вечер не осъзнавах колко малко ме е било грижа за него.

— И това не ти дава мира?

— Очевидно не.

Гейнс погледна през прозореца.

— В центъра сме. Наближаваме офисите ми. Трябва да се върна на работа. Много дълго отсъствах.

Тя наведе глава.

— Разбирам. Пак благодаря.

— Трябва да поговорим още. Трябва ми време да проумея всичко това. Мога само да кажа, че не мисля лошо за теб, Дина. Голяма каша си забъркала, но си удивителна.

Той натисна кончето и прозорецът се плъзна обратно.

— Карлос, ще сляза тук. След това закарай госпожица Кейн, където пожелае, ясно ли е?

— Да, сър. Разбира се.

Гейнс отвори вратата и като го направи, протегна се назад и стисна ръката на Дина.

Когато се прибра у дома, Дина отиде направо в спалнята си. Свали траурните си дрехи и се преоблече със спортния си екип за бягане.

Навън бе топъл, прекрасен ден, а тя нямаше къде да отиде. Започна да тича; на две пресечки на запад се намираше Сентрал парк, а веднъж озовала се сред зеленината му, се чувстваше, като че ли се намира в друг свят.

В ушите й звучеше музиката от слушалките, но тя не обърна внимание на песните. В ума й бе Джоел Гейнс и думите му и как бе хванал ръката й. Прошката му повдигна духа й, развълнува я. Депресията й си отиваше, беше пролет и бъдещето беше пред нея.

Тя обичаше Джоел. Господи, какво облекчение бе да си го признае пред себе си и пред него! Обичаше го. Искаше да е с него и с никого другиго. Нямаше да има повече такива като Шелби, Едуард или Людо. Докато не преминеше любовта й, реши Дина, нямаше да се опитва да излиза с друг.

С всяка стъпка, която отекваше по твърдите алеи, с всяка крачка, която тя изтичваше под короните на дърветата, Дина се чувстваше все по-лека, все по-добре. Сърцето щеше да зарасне. Джоел я харесваше; беше я целунал. Това пак беше нещо, дори той да не можеше да е неин. Тя щеше да се опита да е по-добър човек, да премине през някаква терапия, да не приема себе си като жертва.

Сюзън Гейнс наистина не й харесваше, но ако Джоел беше щастлив в брака си, Дина трябваше да се отдръпне. Тогава тя нямаше да се омъжва; не това бе най-важното в живота, нали?

Какъв бе смисълът да се занимаваш с разкрасяване, ако не можеш да се погледнеш в огледалото?

Сърцето й препускаше, думкаше учестено. Беше й приятно да бяга, да се поти, да бъде жива. Това бе нейната терапия, нейната изповедалня. Дина остави мислите си да минават, остави се на чистата радост от движението.

Когато се завърна в апартамента си, задъхана, но доволна, всичко й се струваше много по-ясно.

Ако не можеше да има Джоел, бе време да се концентрира върху друго, което обичаше.

Като работата си. И да натрие носа на „Торч“ и Людо Морган.

А колкото до Едуард Джонсън, това по-късно щеше да го измисли. Той все едно бе убил нейния Джони. Тя заслужаваше ли го? Джони със сигурност не го заслужаваше. Но Дина не мислеше за кръв и отмъщение. Той я нарани. Тя го нарани. Джони бе мъртъв. Къде свършваше този цикъл?

Единственото й отмъщение щеше да е да успее — да забогатее, да живее добре, да остави следа — и нямаше нужда от никакъв мъж, за да го направи.

Дина обичаше Джоел. Но не искаше да се нуждае от него, вече не.

И знаеше идеално каква да е следващата й стъпка.

— Ами… това със сигурност е много здравословен счетоводен баланс.

Името на банкера беше Раул Бенитес и той бе на петдесет и осем години. В кабинета му не влизаше кой да е. Имаше прекалено много хора, които му губеха времето. Той отпускаше заеми на малки бизнес фирми от името на банка „Луиситана“; те бяха бразилско предприятие, опитващо се да се разшири в Северна Америка, и тук бяха дребни риби.

Неговата задача бе да се занимава с обикновено банкиране — да продава пари на маловажни типове, които после му ги връщаха и разпространяваха новината. Без гигантски финансови залози, те просто искаха да изградят солидни позиции в рамките на обществото.

Някъде много, много по-високо на дървото, в Лима, неговият шеф искаше да ги превърне в нещо като банка „Сантандер“. Но тук те започваха от дъното.

Бенитес се виждаше само с бизнесмени с определено количество авоари, с план и доказана репутация. Това бяха предимно мъже между трийсет и пет и петдесет и пет годишна възраст. Бе давал заеми и на някои магазини, държани от жени — кафенета, козметични салони.

Това момиче беше различно. Тя бе с петнайсет години по-млада от всички други, които бе срещал. Нямаше корени в обществото; не бе от корейски или латиноамерикански произход. Беше красива като модел, но смущаващо студена, и притежаваше най-странната автобиография, която някога му бе попадала.

Но тя имаше план. Както и малко пари — пари в банката и много хубав апартамент. И бе готова да рискува всичко.

— „Торч“ е много голямо име в търговията в момента.

— Заради мен — изтъкна Дина.

Той побутна очилата си към края на носа си, повдигна гъстите си вежди.

— Не преувеличавате ли малко, сеньорита Кейн?

— Не. Аз обнових козметичния отдел. Всичките им продажби са следствие от моята работа.

— Тогава защо са ви уволнили?

Той всеки ден виждаше хората да си приписват какви ли не заслуги. Не можеше да й се има вяра, при условие че сама се хвалеше така.

— Защото синът на шефа ми предложи брак, а аз му отказах.

Бенитес я погледна.

Тя се наведе към него над бюрото.

— Съпругата ви пазарува ли в „Торч“, сеньор Бенитес?

Той кимна.

— Започнах работа в магазина преди шест месеца. Попитайте я кога е почнала да пазарува там.

— Много добре.

Той погледна надолу отново към финансовия й отчет. Всичко си бе на мястото: всички банкови документи, разходите за шест месеца.

— Имате много добра гаранция. За един милион долара ще се наложи да заложите апартамента си.

— Разбирам. Това е начинът, по който искам да започна. Веднъж ви се удава такава възможност.

Той облиза сухите си устни.

— Това досега ще е най-големият заем, който някога съм одобрявал.

— Избрах банката ви, защото имате нужда от успех — каза му Дина. — Едва я карате с тези мизерни заеми. Имате нужда от звезден клиент заради публичността. Бих могла да ви помогна да станете известни.

— Но може и да фалираме, ако загубим един милион долара.

— Няма такъв риск. Апартаментът ми струва много повече.

Той въздъхна.

— Ще попитам жена си. Ще ви се обадим следобед.

— Много добре.

Тя стана и някак си в копринената си блуза и скромната пола излъчваше по-голямо влияние от всичките по-възрастни костюмирани мъже, които той бе свикнал да вижда.

— Бързам, сеньор Бенитес. Не ми се иска да ми се налага да ходя в банка „Чейс“.

Дина Кейн излезе от офиса му. Но той имаше чувството, че им предстоят още срещи.

Бенитес занесе обяда си в парка. Там му харесваше, особено в онези горещи дни, характерни за Манхатън, които му напомняха за дома.

Имаше страхотно местенце точно покрай Хъдсън, с широка алея за бягане, по която по цял ден тичаха нагоре-надолу бегачи, и зелена градина от едната страна с няколко фонтана и скамейки. За Ню Йорк бяха характерни зелените острови сред гората от стъкло и бетон. Мястото приличаше малко на морска градина, с жилави, сребристосиви растения и треви, които поемаха вълнението и пръските от голямата река, лятната жега и зимния мраз с блъскащите ветрове.

Имаше няколко пейки, които му харесваха. Тук можеше да размишлява сред природата.

Докато нагъваше сандвича си, той се загледа лениво в жените, тичащи по пътеката. Някои бягаха тежко, току-що започнали — браво на тях. Повечето обаче бяха обути в стегнати клинове, неонови маратонки, с вързани на опашка коси. Сега той обърна внимание, че повечето от тях бяха гримирани — въпреки че бяха излезли само да поспортуват.

Пазарът в областта на красотата в Америка бе огромен. Особено в този град. Манхатън беше адски скъп. Който живееше тук, значи имаше пари — достатъчно, за да си купува всякакви козметични продукти.

Той се обади на жена си. Какво толкова, по дяволите? Откакто бе започнала да пазарува в „Торч“, тя бе станала забележимо по-привлекателна, по-малко старомодна.

— Кристина, аз съм.

— Ола, скъпи.

— Имам странен въпрос. Кога започна да ходиш в онзи универсален магазин в горната част на града? Спомняш ли си?

Жена му направи пауза.

— Може би преди шест месеца. Когато новото момиче се появи и го промени. Чух от приятелките си, че трябва да го посетим и всички отидохме с едно такси.

— Новото момиче ли?

— О, става въпрос за това хлапе, което наеха. Писаха за него по всички блогове и списания. После изведнъж спря да се чува за нея. Но все едно, тя свърши страхотна работа.

— Напоследък изглеждаш чудесно. Макар че ти винаги си била така — излъга той.

В интерес на истината „Торч“ бе преобразил жена му. Тя бе разкарала крещящо русата си боя за коса, слоевете спирала и яркочервените бузи. Новият лек грим, който носеше на лицето си, масленозелените й кафяви сенки, които подчертаваха очите й, и гланцът на устните й я правеха да изглежда с години по-млада. Тя носеше по-малко грим, изглеждаше по-добре и на него му харесваше. Правеха повече секс, той имаше чувството, че бяха по-близки, отколкото преди години.

— Защо питаш, миличък?

— Няма да повярваш. Момичето, за което говориш, дойде в офиса ми тази сутрин и поиска заем.

— Без майтап? — възкликна жена му. — Наистина ли?

— Иска да основе собствен козметичен магазин — с уебсайт и с големи реклами.

— Чудесно!

Жена му изглеждаше развълнувана.

— Нямам търпение да го посетя. Значи си одобрил заема й? Поздравления.

— Още не съм решил. Сумата е един милион долара.

— О, Раул. Ако искаш да постъпиш като глупак и да й откажеш, твоя воля. Но ми вярвай за едно — тя знае точно какво прави.

Той се облегна назад на пейката.

— Откъде си толкова сигурна? Никога не си я виждала.

Кристина се засмя.

— Не, скъпи, не съм я виждала. Нося я по себе си.

Той й изпрати целувка и затвори. После смачка опаковката на сандвича си заедно с остатъка от него.

Почивката свърши. Искаше му се да сключи сделката, преди някой друг да е получил тази възможност. Беше време да рискува.

Телефонът й иззвъня точно в три без десет.

— Да?

— Заемът ви е одобрен, сеньорита Кейн. Кога можете да подпишете документите? Можем да уговорим дата за следващата седмица.

— Ще дойда в офиса ви след двайсет минути.

Мастилото изсъхна преди края на работния ден. Дина Кейн имаше нова корпоративна сметка и един милион долара се носеха към нея.

Тя работеше от къщи. Нямаше смисъл да наема офис, а и щеше да има нужда от всеки цент от тези пари. Нямаше намерение да хаби никакви средства.

Първо, магазинът можеше да е малък, но трябваше да е красив и да е точно в сърцето на града. Нищо друго нямаше да свърши работа.

Но бе по-лесно да го каже, отколкото да го направи.

Дина опита всички традиционни начини. Тя се регистрира при всички търговски агенти, слуша ги, докато те се опитваха да й пробутат чудеса, но най-популярните фирми искаха наеми, които щяха да изядат заема й за два месеца.

— Е, нали искате в центъра на града? Такава е цената — заяви агентката Рокси, застанала по средата на малко свободно помещение на Петдесет и трета и Лексингтън.

— За две години мястото е било наемано от три фирми. Значи липсва посещаемост. Собственикът няма ли да обмисли по-нисък наем? — попита Дина.

— Мила, ако един се откаже, друг заема мястото му. Това е Манхатън. Тук е така — вдигна рамене Рокси. — Вижте, с вашия бюджет бих ви предложила Харлем. Или Бруклин. Или може би нещо индустриално, като Десето авеню, или Първа улица…

— Аз продавам грим — подчерта Дина.

— И „Сефора“ продават грим — на Пето авеню. На юг от „Сакс“ — подсмихна се Рокси. — Желая ви късмет, мила, но вие не сте „Сефора“.

След като два месеца търка подметките си без резултат, Дина истински се отчая. Нищо нямаше да стане без магазин на централно място. Може би всички собственици имаха право, може би трябваше да отиде в по-евтин район. Тя отскочи до Бруклин и огледа „Кобъл Хил“ и „Проспект Парк“, посети по-външните, по-малко популярните улици на Манхатън, огледа места в „Чайнатаун“, една бивша заложна къща близо до бижутерната зона. Някои от тези помещения бяха по-големи, по-чисти, но се намираха толкова далеч все едно бяха в Сибир. А тези в града не бяха в подходящи райони.

Да, по дяволите — тя искаше да е „Сефора“. Но не разполагаше с тези средства или връзки или с нужното корпоративно влияние.

Понякога, след като цял ден бе търсила помещение, Дина бе толкова обезкуражена, че й идеше да заплаче.

Може би трябваше да се откаже. Вероятно работата онлайн бе единственият начин.

Само че имаше милиони сайтове за грим и козметика. Дина се сети за аптека „Грийн“, за „Медоу“, за преобразяването на „Торч“. Беше твърдо убедена, че първо трябваше да се появи приличен фирмен магазин и той да бъде точно в центъра на събитията, където й се искаше да бъде. Дина за първи път работеше за себе си, а тя си беше адски взискателен шеф.

Трябва да е нещо значимо. Трябва да е перфектно.

Нощем тя заспиваше и сънуваше бляскав магазин със запазена марка, дворец на светлината, дигитални витрини. Нещо, което не би могла да постигне скоро, не и в близките години. Но всяка сутрин тя тръгваше към нова среща с друг агент, към друг магазин в някой мизерен район извън посещаваните улици.

— Не искате много, нали, госпожице Кейн?

Гънтър Фасбаум губеше търпение с Дина, вече й бе показал десет магазина в рамките на скромния й бюджет. Отначало му се стори, че ще стигнат до сделка — тя бе амбициозен млад предприемач с банкова подкрепа, и при това бързаше. Но вече започваше да си мисли, че малката само му губи времето.

— Искате да е в центъра, да е с дългосрочен наем, повишенията на цената да са между пет и десет процента, а поначало нямате много, за да започнете. Може би не сме подходящата агенция за вас.

— Но аз мога бързо да напредна.

Дина се огледа из бившия бутик, поредния магазин за дрехи на Лексингтън авеню. Мястото беше твърде тихо, твърде аристократично. Бивш център на суетата — хората възприемаха „Дина Кейн Козметикс“ по същия начин.

— А и не е нужно да идвам с фанфарен звън. И сама мога да си спретна някое мърляво местенце. Просто искам точните условия и точното разположение.

— Но не искате да платите точната цена.

— Даже няма нужда да е голямо. Не търся кой знае каква квадратура, господин Фасбаум. Бих наела малък бутик на точното място веднага щом го открия.

Той я зяпна.

— Госпожице, за вас точното място е „Таймс Скуеър“. Не искам да съм груб, но ви показах някои истински сделки, а вие все сте недоволна.

Дина се ококори и отстъпи назад.

— Добре ли сте?

— Добре съм. Добре.

Тя подръпна сакото си.

— Вижте, разберете ме, господин Фасбаум. Благодарна съм ви, че ми показахте това място. Аз… ще направя още малко проучвания и ще се върна пак при вас. Надявам се да не е проблем.

— Не е проблем — промърмори Фасбаум към отдалечаващия й се гръб. После извади телефона си и изтри Дина Кейн от указателя си.

Дяволите да те вземат, само ми загуби времето. Той се чувстваше като идиот.

Дина изтича в метрото и хвана експресното влакче до „Таймс Скуеър“. Сърцето й биеше учестено.

За вас точното място е „Таймс Скуеър“.

Разбира се, че така беше. Центърът на Манхатън: неоновите небостъргачи, движещите се реклами, гигантските билбордове — туптящото сърце на най-богатия, най-влиятелния, най-красивия град на света. Луда ли беше? Билбордовете тук струваха двеста хиляди долара на месец, и то само за ползването на рекламата, преди още да си похарчил и цент за електронните екрани. Едва ли можеше да си позволи да наеме място за реклама пред самия магазин.

И все пак… И все пак… „Таймс Скуеър“ — това бе домът й, трябваше да е, просто трябваше да е. Влакчето спря на спирката и тя изскочи навън, сливайки се с тълпите туристи и граждани, с целия този неспирен поток от хора. Тук бе сърцето на всичко… и на Дина Кейн.

Тя се разходи из площада. Което, разбира се, не беше площад, а някакво пространство с форма на диамант, където се намираха „Парамаунт Пикчърс“, детският универсален магазин „Тойс’Ар’Ъс“ и сградата на „Ей Би Си“. Но Дина не се обезкуражи, тя огледа наоколо — при другите метростанции, как хората идваха тук, накъде пътуваха. „Бродуей“ бе запазен за скъпите представления, но на Седмо авеню имаше няколко закусвални… офис сгради… и станция на метрото. Тя се огледа и видя, че отговорът е точно срещу нея.

Едва ли не щеше да й избоде очите. Там, точно пред нея, имаше нарисуван силует на жена с голи гърди с щръкнали зърна като от анимационен филм. Беше просто фасада на малък магазин, цялата черна, с избелял червен килим и табела, на която пишеше Дом на джентълмена, подканваща към входа надолу по стълбите.

Дина гледа този вход цели двайсет минути. Нито един клиент не влезе. Заведението беше грозна гледка — остатък от мръсното минало на „Таймс Скуеър“. Сигурно беше с постоянен наем и в ума й нямаше съмнение, че градът ще се радва да се раздели с него.

Тя извади телефона си и се обади на Фасбаум.

— Какво искате?

— Мисля, че намерих нещо. На Седмо авеню. Един стриптийз клуб.

— Защо смятате, че наемателят ще се откаже от бизнеса си?

Точно това тя все още не знаеше, но бе решена да намери причина.

— Може да успея да му направя по-добра оферта. Бихте ли проверили адреса, за да разберем кой е наемателят?

Последва тежка въздишка.

— Зает съм.

— Ако направите тези дребни проучвания, ще ви черпя с кафе, ще ви дам две хиляди долара на ръка. Отделно от комисионата на фирмата — само за вас.

Последва пауза.

— Пак ще ви се обадя.

След десет минути телефонът й звънна.

— Намерете друг клуб. Този няма да стане.

— Защо? Кой го държи?

Пауза.

— Някакви от Уестчестър.

— Уестчестър? — повтори Дина. Защо им бе на някакви провинциалисти да имат заведение за стриптийз на „Таймс Скуеър“?

И после се сети.

— Какви са? Италианци ли?

— Сама си правете проучванията. И не ви ща скапаното кафе.

Дина затвори, изпаднала в екстаз. Знаеше точно кого имаше предвид Фасбаум. Гледай ти какъв повик от миналото! Тя махна на едно такси, отправяйки се към къщи, за да направи точно това — да поработи на компютъра си, да се заеме с проучванията си. Щяха да й трябват за презентацията, която щеше да изнесе на следващия ден.

Точно в девет сутринта на следващата сутрин Дина сложи лаптопа си в чантата, излезе от сградата си и отиде пеш до най-близкото метро. Щеше да отиде до Централна гара и да поработи по пътя. Нямаше време за губене. Компанията й трябваше да започне дейност до месец.

А това означаваше да поеме рисковете.

Седемнадесета глава

— Дон Анджело, на портала има едно момиче, което иска да го приемете.

Мафиотът погледна към прислужника си. Напоследък не бе обичайно да се случват такива неща. Жена му и децата му отдавна се бяха преместили в имение извън Бронксвил, където се наслаждаваха на местните училища и на живота в предградията. Той искаше да се установи в града, но имаше прекалено много работа в Уестчестър. Водачите, които загубеха топката от поглед, свършваха измествани, което обикновено означаваше мъртви.

Вече не ставаше въпрос и за яки момчета с картечници пред ресторанти за пържоли. Правоприлагащите органи бяха задобрели прекалено в това отношение. Момчетата ставаха по-умни и предпазливи, ударите им бяха по-ловки, по-ужасяващи. Използваха методи от рода на сбъркано лекарство. Инфаркт. Или инцидент на яхтата.

Анджело имаше планове и ги изпълняваше. Доколкото бе възможно с наркотиците, той продаваше, отказваше се, губеше. Дисциплината беше необходима сред войниците, караше мъжете да си държат устата затворени, дори помежду си. Той експериментираше с онлайн хазарта, където се правеха големите пари. По-възрастните кръвожадни типове бяха пенсионирани — с къщи във Флорида с гледки към морето, имения в Ла Джола, дори имоти в Тоскана, в родната Европа — разделяй и владей.

Нещата се променяха и на него така повече му харесваха.

Но имаше привилегии, които той искаше да запази. Бизнесмените се страхуваха от него, страхуваха се да му отказват. Това беше от значение. Той бе ликвидирал разни мъже, но това не го притесняваше. Също и момичетата никога не му отказваха. Те разтваряха краката си така, като предприемачите разтваряха портфейлите си.

Обаче обикновено той им се обаждаше, не обратното. Не обичаше разни мацки да домъкват задниците си без уговорена среща. Те хленчеха за услуги, пари, помощ. Някои от момичетата дръзваха да мислят, че могат да имат връзка с него. Но той не бе като другите мъже, те бяха предупреждавани и обикновено разбираха от първия път. Някой приятел ги посещаваше, говореше с тях. След това момичето държеше устата си затворена.

Харесваха му основните неща — властта, жените, страхът, който вдъхваше в другите мъже. Дори докато узаконяваше делата си, той държеше на всички тези неща. А и момчетата очакваха това от един Дон. Те всички рискуваха. Такъв бе животът.

— Коя е?

— Не е от редовните. Каза, че е идвала и друг път. Обаче е красавица.

Тони целуна пръстите си.

— Може би към двайсет и четири годишна, страхотна фигура. Каза, че иска да говорите за бизнес. Можем да й намерим някакъв бизнес…

— Име?

— Даяна нещо си. Даяна Кейн. Нещо такова.

Дон Анджело поклати леко глава.

— Името ми звучи познато. Прати я в кабинета ми.

— Искате ли компания?

— Мисля, че ще се справя с двайсет и четири годишно момиче, Тони.

— Добре, шефе.

Служителят му направи физиономия. В днешно време убийците бяха все по-млади и невинаги изглеждаха както може да се очаква. Ами ако момичето имаше някаква спринцовка? Или хапче? Анджело бе негова отговорност, каквото и да станеше с него, Тони щеше да загази. А вкъщи го чакаха жена и две дъщери, които имаха нужда от татко си — но Фамилията бе безмилостна, щом ставаше въпрос за главата й… какъвто този градски кучи син все още беше.

Той натисна едно копче на телефона.

— Прати я в къщата. Да я доведат в кабинета.

Те зачакаха. След минута момичето пристигна. Тони пак млясна устните си. По дяволите, какъв страхотен задник има тази. Красавица — истинска класа. Той би й сложил тарифа от хиляди на час, момиче за големите играчи на „Уол Стрийт“. Тя бе облечена в скромни дрехи, които я правеха да изглежда още по-секси — дълга до коляното плетена рокля от кремав кашмир и светлокафяви равни обувки. Краката й бяха боси, загорели, а косата й бе увита на кок на върха на главата й. Имаше зелени очи и носеше сладка дамска чанта от червеникава кожа, както и — ни в клин, ни в ръкав — чанта с лаптоп.

Компютърът трябваше да мине през скенера. Бяха сложили един такъв миналата година — същия стандарт като тези в съдилищата и държавните училища. Дон Анджело не поемаше никакви рискове.

— Познавам ли те? — попита Анджело.

Той повдигна един пръст и Тони неохотно се изнесе от стаята. Щеше да се навърта отвън и всичко щеше да е наред. Анджело не смяташе, че момичето е дошло за секс, въпреки че си поигра с идеята да я склони точно за това. Тя определено бе разкошна.

Но не бе проститутка. Можеше да си поръча и най-скъпата — а младите момичета винаги бяха най-скъпите, макар че винаги имаше някакво отчаяние зад хубавата усмивка, някакъв стрес от алкохола и наркотиците, както и доза самоненавист. Нямаше нищо такова в чертите на това момиче. Тя не бе от този живот. И това предизвика любопитството му.

— Виждали сме се веднъж преди, Дон Анджело. Помните ли?

— Срещам се с много хора.

Но после той наистина си я спомни и я зяпна с изненада.

— Чакай — ти беше дъщерята… на един от работниците ми.

— Пол Кейн. Да.

— Имаше проблем с майка си. Оправих го.

— Да, сър, така е. Благодаря, Дон Анджело.

Харесваше му, много му харесваше. Беше секси да чува момичето да го нарича сър, подчинението, вплетено в обръщението. Започна да се възбужда. Тя трябваше да внимава с какво си играе. Сега вече бе по-голяма, играта бе честна.

— Знам, че мъжете, познавали баща ми, са били признателни за уважението ви към собствените ви хора — каза Дина, сякаш можеше да чете мислите му.

Бум! Наченките му на ерекция се изпариха. Анджело почти се засмя, тя играеше играта толкова добре.

— Добре се справяш.

— Извинете, сър?

— Разбираш ме. Не ми губи времето, хубавице, аз съм доста по-зает от теб.

Тя се усмихна, кимайки с разбиране, и почти го спечели с държанието си. Неговото общество беше доста изолирано, той нямаше жени за приятелки, не се смесваше с тях извън църквата и партитата. Това бе нещо ново и на него някак му допадаше.

— Искам да обсъдя с вас един бизнес въпрос, Дон Анджело. Просто нещо мъничко.

Той бутна стола си назад. Кабинетът му бе покрит с дървена ламперия, пълен със стари книги с кожени подвързии, които никога не бе чел, и римски антики, които жена му обичаше да купува. Компютърът и телефоните бяха единствените препратки към съвремието.

— Нямаш бизнес с мен, момиче. Нали разбираш късмета си, че си дъщеря на Пол Кейн. Сама си и си изкусителна. Опитай се да не бъдеш и глупава. Очевидно не си италианка.

Сега Дина се засмя.

— Не. От ирландски произход съм. Баща ми никога не е бил от приближените ви. Все пак не бъдете толкова сигурен за бизнеса, Дон Анджело. Нещата се промениха за мен, след като се срещнах с вас предния път.

— Освен ако не си спечелила лотарията, миличка, не са се променили достатъчно.

— Преместих се в града, създадох крем за лице, продадох дяла си за половин милион долара. Купих и продадох няколко апартамента. Бях управител на козметичния отдел на голям универсален магазин.

Дон Анджело се настани назад в стола си. Сега вече тя бе привлякла изцяло вниманието му.

— Уволниха ме след шест месеца, въпреки че преобразих скапания им магазин, само защото отказах да се омъжа за сина на собственика, когато ми предложи.

— Защо си го направила?

— Не го обичах.

Анджело се изкикоти.

— Колко старомодно! Продължавай.

— В договора ми има клауза за неизвършване на конкурентна дейност, така че не мога да започна работа в индустрията. Вместо това мисля да започна собствен бизнес. Ще бъда страхотна в него, това го знам със сигурност.

— И си дошла при мен да те спонсорирам ли?

— Не, сър. Имам парите.

Дина Кейн го бе изненадала за трети път този ден.

— Не искаш пари?

— Имате стриптийз клуб на „Таймс Скуеър“, точно северно от главната улица, до метростанцията на Седмо авеню.

— Това е клуб за джентълмени. Напълно е законен, мила.

— Може да е законен, Дон Анджело, но привлича вниманието. Очакват се женски протести. Има един градски съветник, който иска да повдигне въпроса. Предполагам, не искате политиците да се навират в бизнеса ви и да го обсъждат с Агенцията по приходите.

В думите й имаше логика. Нещата можеха да се усложнят; напоследък нищо не се бе случвало, но заведението бе проблем. Като цяло, той гледаше да се отърве от стриптийз баровете си. Те бяха твърде долнопробни и се набиваха на очи. В днешно време парите все още бяха в сметосъбирането и в строителството.

— Искаш помещението ли?

— Нямам възможност да го купя на пазарната му стойност. Но какво ще кажете да ми го дадете под наем за шест месеца? Триста хиляди с възможност да го купя след това — на средната цена между двете ни оценки. Разумни оценки.

— Триста хиляди? Не ставай смешна, миличка. Говорим за имот на „Таймс Скуеър“. Лесно мога да го продам, ако реша.

— Да, но помещението е малко, приземно — нещо като мазе. Да, можете да го продадете, но ще минат още шест месеца, докато намерите редовен купувач, а той ще иска да прави инспекции и всички останали гадости. Дайте го под наем на мен и аз още утре ще изпратя там бояджиите. Така решавате проблема си по най-бързия начин и той ви се маха от главата.

— Цената е прекалено ниска.

— Тогава да са триста хиляди за три месеца. Дотогава ще разбера дали бизнесът ми работи. Красотата е скоростен бизнес, Дон Анджело. Или удряш от раз, или не.

Тя се засмя.

— Играта на думи е неволна.

Той се ухили широко. Тя го бе направила, беше го спечелила. Малката искаше мястото — искаше дупка на централно място — и щеше да го вземе без съмнение.

Не му хрумна да й иска доказателства дали притежава парите. Очевидно беше, че ги има, личеше си по самоувереността й.

— Искам цялата сума предварително — заяви той.

Дина въздъхна. Това бе огромен залък от капитала й.

— Много добре — ако се съгласите с клаузата за правото да го купя. Мога да спечеля пари от това място, но вие, Дон Анджело, не можете. Просто е много забележимо — затова го искам.

— Колко пари си събрала, малката?

Тя се поколеба. Ако му кажеше, щеше ли да й поиска повече?

— Един милион долара.

Майната му. Мафията не се лъжеше. Никога. Не биваше да показва неуважение.

Той повдигна вежди.

— Без майтап? Може би все пак има нещо италианско в теб.

— Мога довечера да ви изпратя по имейла договора за наем и евентуална покупка, след което да ви преведа парите по която сметка поискате.

— По-кротко — каза бавно Дон Анджело.

Това момиче беше интересно, много интересно. Тя бе обещаваща и сега той огледа перфектния й грим и елегантната рокля. Произхождаше от мръсна дупка в Уестчестър и за някакви си две-три години бе успяла да се издигне, или почти да се издигне. Мога да спечеля пари от това място. Да, той нямаше съмнение, че може — много милиони. И той искаше част от тях.

— Ще включа клаузата за покупка, на цена по твоята оценка. Но искам да участвам. Пет процента.

Дина Кейн настръхна.

— Няма да стане.

— Какво? Казваш ми, че няма да стане?

— Няма да ви давам пет процента. Никакви проценти.

Анджело се намръщи.

— Не се ебавай с мен. Ще ми дадеш каквото ти казвам. Бъди доволна, че няма да са десет.

— Сериозна съм. Тази компания е чиста. Искам да купя нещо от вас на справедлива цена. Офертата ми е спешна, няма съмнение. Не искам да ми дишате във врата през следващите двайсет години.

— Вече не е като едно време. Гледала си твърде много филми. Никой няма да идва да ти иска рекет всеки месец. Искам да участвам в законен бизнес. Все пак аз имам магазина, който ти трябва.

Дина поклати глава.

— Сър, не разбирате. Няма да се съглася да сме съдружници нито с вас, нито с никого. „Дина Кейн“ е моето име, моята компания. Никой няма пръст там.

— И си готова да се откажеш от „Таймс Скуеър“?

Тя повдигна рамене.

— Ако се налага.

Анджело отново се отпусна в кожения си стол.

— Не се ли страхуваш от мен?

— Не. Не може да преследвате хората, когато ви скимне. Освен това нямам много за губене. Нямам семейство. Нямам мъж.

Дина повдигна рамене.

— Това е, което искам — да стане по моя начин или изобщо да не става.

Той поклати глава.

— Не си намерила правилния бизнес, малката. Трябва да дойдеш да работиш за мен. Не — не казвай нищо — пошегувах се. Изпрати ми договора по мейла.

Тя въздъхна.

— Благодаря, Дон Анджело, няма да го забравя.

Той не се изсмя на думите й, както би го направил с някое друго хлапе. Някой ден Дина Кейн можеше да стане губернатор — нищо чудно.

Тя стана да си върви.

— Знаете ли, че последния път когато идвах, глупаците на портала ви ме накараха да се разкрача и ме опипаха.

Лицето му остана безизразно.

— И този път ли постъпиха така?

— Казах им, че ако ме докоснат, ще ви накарам да ги убиете.

Анджело се усмихна.

— Трябвало е да се родиш мъж.

Дина се върна с влака до дома си, изпълнена с надежда. Компютърът беше в скута й и тя щракаше на него, без да обръща внимание на ядосаните погледи на другите пътници, опитващи се да се наслаждават на списанията си.

Тя работеше.

Вече познаваше неколцина добри адвокати, с които бе работила в „Торч“, и един от тях в момента изготвяше обикновен договор за наемане и покупка на имот, който щеше да й изпрати до един час.

Тя описваше продуктите си — стоките, които щеше да предлага, за да създаде перфектната комбинация от място, лукс и избор. Асортиментът й нямаше да е много голям. Известните имена може би нямаше да работят с нея. Нямаше проблем. „Дина Кейн“ щеше да представи нова визия в козметиката — невероятни продукти с реално действие. Неща, които човек никъде другаде да не може да си набави.

Трансформацията на помещението щеше да стане супер лесно. Нямаше да повтаря „Торч“ — можеха да я съдят. Освен това барът беше мръсен и мрачен, без естествена светлина. Но тя имаше идея, а четирите апартамента я бяха научили как да я реализира.

На екрана й идеята започна да придобива форма — златисти и кремави нюанси, ярко осветление, персонал с елегантни костюми или прилепнали рокли. „Дина Кейн“ щеше да е магазин, в който всичко е неустоимо. Щеше да подбере внимателно най-добрите продукти, да ги изложи всичките, да предлага повече безплатни мостри от всички други търговци и да изнамери най-разкошните аксесоари. Щеше да оформи малък отдел за мъжка козметика, чиято тема да напомня на клиентите за Джеймс Бонд — снимки на мускулести мъже в костюми „Савил Роу“, афтършейв „Флорис“, истински четки за бръснене и копчета за ръкавели от чисто злато. По дяволите, беше вълнуващо. Тя искаше мястото да крещи: лукс, и нещо повече: ваканция. Да си купиш гланц за устни от „Дина Кейн“ щеше да е като да пристъпиш в друг свят. Щеше да има красиви пазарски чанти и бледозелени и златисти панделки за женските покупки, дебели металносиви за мъжките…

Рекламният билборд — щеше да купи мястото му, сама да го проектира. Най-евтината агенция в града можеше да го монтира — Дина щеше да контролира изображението. Тя знаеше точно кога да го сложи, кога да започне, как да продава.

През вените й запращя електричество. Когато слезе от влака на Централна гара, тя почти тичаше, а мобилният й телефон бе допрян до ухото й.

Мястото беше освободено за нея до обяд на следващия ден. Анджело също можеше да действа бързо. Всички стриптийзьорки си бяха тръгнали, евтините лекьосани с вино маси и столове бяха разчистени, мръсните клиенти ги нямаше. По прозорците стояха рекламите — тъжна чаша мартини, оградена от неонови лампички, със силует на надничащо отвътре голо момиче, чиито гърди бяха като маслини на шиш за коктейли.

Всичко щеше да е наред. Дина вдиша дълбоко, поемайки аромата на стара бира, отчаяние, пот и мрак. „Парфюмът“ беше тежък. Тази мръсотия бе станала причина за успешната й сделка.

— Нали разбирате… това е, каквото е.

Пазачът беше измъчен старец, който бе виждал много наематели да идват и да си тръгват.

— Момичетата танцуват, а мъжете плащат.

Голи електрически крушки разкриваха мизерията — олющена боя, плесен в ъглите на тавана, скъсан балатум на пода. Имаше мръсна стъклена кабина, където момичета се бяха гърчили и унижавали за пияни мъже в два следобед. Зад една избеляла червена кадифена завеса, оградена с червени пискюли, се откри екстравагантна гледка — широки червени двуместни кресла, фалшив пластмасов мрамор на пода, слабосветещи електрически фенери на стените. Дина избута от ума си униженията, които навярно се бяха случвали тук, мръсотията, секса, омразата и продажбата на плът.

Тя се огледа и докато пазачът се закашля от неудобство зад нея, топла усмивка изгря на лицето й.

— Много ми харесва — съобщи тя. — Идеално е.

— Госпожице, вие сте луда — не повярва той.

— Хората ми ще дойдат утре. Аз също.

Старецът повдигна рамене. Щом момичето искаше тази миризлива дупка, тя със сигурност бе нейна.

Дина работеше. Тя си нави алармата за пет сутринта и отиде да тича, набивайки крак по улиците на Манхатън, докато още не се бе съмнало. Имаше и други като нея, разбира се — банкерите, адвокатите, всички влиятелни мъже и жени, които трябваше да започнат отрано деня си. На Дина й харесваше — вълнението на града, който никога не спи, отекващо под стъпалата й.

Тя дори не чувстваше умора. Бе изпълнена с адреналин.

Музиката гърмеше в слушалките й, но тя не й обръщаше внимание. Умът й бе обзет от мисълта за „Дина Кейн“. Името бе регистрирано, компанията — узаконена. Тя имаше и уебсайт — все още празен, но с него фирмата изглеждаше още по-реална. Имаше и банкова сметка и можеше да наема персонал, да избира продукти, да се залови за работа.

Искаше й се след месец да има какво да покаже на Джоел Гейнс. Не да моли за помощта му — никога повече — а само да му покаже.

Но междувременно дейността й трябваше да остане тайна — така че такива като Людо Морган и Едуард Джонсън да не тръгнат да й се пречкат.

Първия човек, на когото трябваше да се обади, бе Пьотр Илич. Екипът му я познаваше, понеже бе ремонтирал последните три апартамента. Те работеха евтино, здраво и предпочитаха парите в брой. Освен това харесваха клиенти, които плащаха веднага и даваха ясни насоки.

Тя никога не губеше времето на Пьотр за материали или довършителни работи. Дина винаги знаеше точно какво иска.

Приключи с тичането. Върна се вътре, изкъпа се, облече се и изсуши косата си със сешоара. Сложи обикновена плетена рокля, равни обувки и най-добрия си грим — и ето че се превърна в ходещ билборд.

Тя се обади на Пьотр. Вече беше шест и половина, той щеше да е станал.

— Дина!

— Обажда се любимата ти клиентка.

— Бих казал, че е малко раничко, но типично в твой стил. Пак ли се премести?

— По-хубаво от това. Взех си офис, почти подземен, има нужда от пълен ремонт, архитект и водопроводчик.

Той въздъхна.

— За теб бих се съгласил, но сега тъкмо започваме една работа в центъра. Един апартамент за някаква възрастна дама, на Осемнадесета улица. За много пари.

— Отложи я. Кажи й, че имаш нужда от още едно разрешително. Моята задача ще ти отнеме само месец, а парите са двеста хиляди. Помещението е малко, но няма да е лесно.

Той подсвирна.

— Двеста хиляди?

— Но ми трябва архитект. Знам точно какво искам, а той може да изготви скиците за нула време.

— И къде се намира този невероятен офис, за който искаш да пръснеш толкова пари?

— На „Таймс Скуеър“. Няма да ги пръсна, с тях ще сложа началото на империята си.

Той се засмя.

— Мисля, че ти вярвам.

— Познаваш ли добър архитект? Трябва да е много добър.

След два часа те бяха на обекта. Пьотр дойде с Арек, началника на работниците му, и млада жена, кльощава, с дълга бозава коса, дебели очила и жълтеникава кожа. Тя беше на трийсет и няколко, по-възрастна от Дина и, съдейки по дрехите й, по-бедна.

— Здрасти. Аз съм Дина.

Тя погледна момичето.

— За Арек ли работиш?

— Наталия — каза жената, като се ръкува, и погледна към Пьотр.

— Наталия е нашата архитектка.

Дина настръхна.

— Избягала е от Русия, където работеше в една от най-известните фирми. Тя беше първокласна проектантка, помагала е за кулата „Набрежная“ в Москва.

— Защо избяга?

— Заради мъжа — отвърна жената.

— Наталия не говори добре английски. Бившият й съпруг има добри връзки с една от олигархиите фамилии. Той я биеше и тя го напусна, но не искаше да остава в страната. Сега е студентка тук.

— Законна ли е?

— Дойде с работна виза за бавачка. Работи на пълен работен ден в Горен Уест Сайд. Държат се с нея като с робиня, но поне й плащат. Грижи се за къщата и за четирите деца. Чисти като чистачка, готви като прислужница, но има образование и добра кариера зад гърба си.

— Как е успяла да дойде днес?

— Семейството е заминало на почивка. Не поискали да й платят билета. Тя е добра архитектка.

Дина колебливо местеше поглед между мъжа и жената.

— Тя каква ти се пада на теб, Пьотр?

— Наталия е дъщеря на втората ми братовчедка.

Той вдигна рамене.

— В Русия семейството е много важно за нас.

— Преведи й — каза Дина. — Ако се справи добре с тази задача, аз ще й помогна. Повече няма да се занимава с чистене.

Пьотр заговори бързо на Наталия и очите й светнаха.

— Искам офисът да стане водоустойчив. Навсякъде да се прокарат всякакви кабели за интернет и осветление. Лампи в тавана и стените. Задно осветление. Крушките да имитират естествена дневна светлина. Температурата да може да се контролира. Стъпала от чисто злато тук. Искам да се пробият отвори в тавана, евентуално и в стените, като източници на естествена светлина. Мястото трябва да прилича на градска градина. Висящи във въздуха растения, папрати, малък алпинеум — зеленина навсякъде. Отзад искам бликащ фонтан и дребни луминесцентни рибки, плуващи в скално езерце. Ще има огледала на всеки рафт, осветен с по-малки крушки, за да могат момичетата да се гримират.

Пьотр превеждаше колкото се може по-бързо. Наталия кимаше.

— Всяка повърхност да е светла, така че помещението да изглежда по-просторно — стъкло, светло дърво, мрамор в кремаво и карамел, с участъци със зеленина и топли песъчливи камъчета. Когато някоя жена напусне хаоса на „Таймс Скуеър“, влизайки тук — дори през зимата, искам да попадне на топло, влажно, успокояващо, уютно място. Където да може да въздъхне с облекчение и да се отпусне.

— Да.

Наталия се огледа и Дина разбра, че очите й преценяваха размерите.

— Гледай дизайнът да е такъв, че да има възможност за разгръщане. Над нас има един ресторант „Хутърс“, по-късно ще поискам да купя и него.

Пьотр поклати глава.

— Крадеш ни стриптийз клубовете, сега и „Хутърс“ ли? Типична жена.

Дина не му обърна внимание.

— Тук са материалите, които искам. Донесох мостри — разни останки от личните ми апартаменти.

Тя разкопча ципа на тежката платнена чанта, която бе донесла, и започна да нарежда мострите — парченца златистокафяв мрамор, светъл шведски паркет, къс блестящо, калено стъкло, малко огледала, бял варовик…

Наталия вдигна поглед към нея. Сивеещата й кожа вече бе заблестяла, лицето й сияеше от вълнение. Тя кимна нетърпеливо и забърбори на руски.

— Казва, че разбира много добре идеите ти. Казва, че искаш да доведеш Калифорния в Ню Йорк — вода и пустиня. Иска да знаеш, че най-важното е електричеството и водата. После светлинните отвори. Ще ти представи скиците си. Ще стане.

Дина се усмихна леко и по-голямото момиче кимна ентусиазирано и сключи дланите си.

— Казва, че много си приличате. Ще видиш какво може да направи Русия. Тя вече е проектирала в екстремна среда. Смята, че ти правиш такава екстремна красота.

— Екстремна красота — повтори Дина тихо, измърморвайки думите под носа си. — Екстремна красота. Много ми харесва.

— Не разбирам — призна Пьотр.

— Плати й. Ще трябва хората ти да почнат днес, тя може да им казва какво да правят, докато чертае. Нямам и минутка за губене. Водопроводчиците и елтехниците трябва да пристигнат всеки момент.

— Много добре.

Той се бе научил да не спори.

— И, Пьотр, още нещо. Ще ти дам допълнително пари, наеми учител за Наталия. Вземи го да седи тук постоянно. Искам тя да научи английски. За да можем да работим заедно.

Той заговори на младата жена и тя пак кимна, по-рязко.

— Аз съм интелигентна. Учи английски — каза. — Учи бързо. Прави сгради.

— Тя е точно каквото ми трябва. Кажи й, че ще говоря с адвокат по имиграционните въпроси. И искам основните скици за ремонта да са готови до месец.

Наталия се протегна и сграбчи ръката на Дина.

— Шеф — рече тя. — Шеф.

Дните отминаваха един след друг с луда скорост. Дина се потопи в работата. Занимаваше се с уебсайта, който трябваше да е по-добър, по-як от всичко друго в мрежата. За целта тя нае няколко студенти от Нюйоркския университет и им показа гениалните си идеи.

— Първо, трябва да е лесно за плащане.

Всички бяха насядали в тясна стаичка от помещението на „Таймс Скуеър“, опитвайки се да се изолират от шума на дрелките и чуковете.

— Какво е било това място преди?

Деймиън Блек беше прочут уеб гуру, имаше дебели очила, тесни джинси и маратонки „Кънвърс“. Той не излизаше много на слънце, но плътната тъмнина, в която се бяха озовали, го озадачи.

— Стриптийз бар. А това е била тоалетната — отвърна Дина Кейн небрежно.

— Разбирам.

Те седяха около дълга тясна пластмасова маса, върху която бяха сложени лаптопи и огромен рутер, включен в стената.

— А в какво ще се превърне?

Нишата беше всичко на всичко четири крачки широка и масата заемаше по-голямата част от нея. Стръмни, хлъзгави черни стъпала отвеждаха надолу до дупката, където работеха мъжете.

— Тук няма как да навреш клиентите. Мястото е безполезно.

Дина се усмихна напрегнато.

— Нищо не е безполезно. Тук ще монтираме гигантска стена с екрани с висока резолюция, проектиращи нашия слоган и показващи клипове на обикновени жени, чиито лица са гримирани с продуктите, които предлагаме. Няма да се виждат ръцете на гримьора, а само как козметиката се появява на кожата. Различни жени — на всякакви възрасти, от всякакви раси заедно с изскачащи в балончета, в които ще са изписани някои от продуктите, които използваме.

Младежите се умълчаха за момент.

— По дяволите — обади се Деймиън. — Яко е, мамка му.

— Тук ще влизат и мъже — излъскани, избръснати, изглеждащи елегантни като Джеймс Бонд. Имаме мъжка секция.

— Какъв е слоганът?

Партньорът на Деймиън се казваше Клиф Грийн. Той беше също толкова гениален, но може би с малко по-развит бизнес нюх. И това момиче бе наострило антените му.

— „Дина Кейн — Екстремна красота“.

Той въздъхна.

— Харесва ми много, мамка му.

— Перфектно е за Ню Йорк — призна Деймиън.

— А изграждането на сайта ми ще заведе вас, момчета, където искате да отидете, повярвайте ми. Нямам пари да наемам скъпарски фирми, имам предвид онези изморени стари негодници с луксозните офиси. Архитектката ми е руска бежанка. Първият ми магазин е подземен стриптийз клуб. Вие, момчета, сте студенти. Но заедно ще построим империя.

Думите й може и да звучаха глупаво и сантиментално в тясната тъмна стаичка с бормашините и пластмасовата маса, но младежите попиваха всяка от тях.

— Всеки в този екип ще се прочуе. Вие сте на път да разработите най-елегантния сайт от времето на „Нет-а-порте“[1]. От това на „Сефора“. Разбирате ли?

— Мамка му. Водим си записки.

— Така.

Дина стана и започна да размахва ръце, все едно буквално строеше замъци във въздуха.

— Този уебсайт е истинският бизнес. Магазинът ще е удивителен — и ще има още магазини, по-големи магазини, но парите ще се изкарват от уебсайта. „Шанел“ не печелят от саката си за десет хиляди долара, а от парфюма „Номер 5“, продаван на всяко летище в Америка.

— Ясно.

— Така че да започнем с основното — да се плаща лесно. Клиентите могат да използват „Пейпал“. Трябва само да се регистрират веднъж, след което остават логнати за шест месеца. Кредитните карти да се поддържат автоматично, докато не се избере друга опция за плащане. Парола — шест знака — може да е всякаква. Разбрано?

Те кимаха ожесточено.

— Следващото нещо: екстремната красота е имерсивна. Първо, организирайте продуктите по тип. Ще ви дам категориите. След това, веднага щом изскочи нещо, искам да има линк към видео за нанасянето му — точно както модните сайтове показват жените, облечени в дрехите — потребителите го искат. Ще показваме десетсекундно видео с кадри „преди“ и „след“.

— Да. Супер.

— За всеки продукт добавяме с какво може да се съчетае. „Върви чудесно с…“ — и изскачат още две неща. Ще ви дам списъка. Също да има и „Най-добре си подхожда с…“, както и категории — за блондинки, афроамериканки, мазна кожа, и така нататък.

Момчетата щракаха по клавиатурите, почти без да вдигат погледи от екраните си.

— Искаме жените да се задържат в този сайт — да си играят с него. Всяко изображение може да бъде закрепено за Пинтерест[2] — по този начин ще има по-голяма възможност за споделяне.

— Страхотно.

— Търсене. Може да се търси за дадена категория продукти по цвят и тип на косата, цвят и тип на кожата, по нови продукти, по най-търсените, а последната категория, която правя, е „Играчки за момичета“. Това е нещо като нашите лични препоръки. Ще има също „Екстремен стил“, мъжка секция и подаръци — неща, които стават за всички.

— Добре. Добре. Това ще е голям сайт — ще има много потребители.

— Имам нужните средства. Анимацията трябва да е прецизна. Препоръките трябва да не са натрапчиви. Искам да мислите за това като за най-горещия сайт за козметика, който някога сте виждали.

— Гаджето ми ще откачи — каза Деймиън.

— Пич, млъкни. Ти нямаш гадже.

— Ще имам след тази работа — ухили се той.

— След като се регистрира, потребителят достига дадено ниво, след което става ВИП член и получава отстъпки, ваучери за гримиране и безплатни мостри.

— Добре.

— Трябва да има и нещо като форум с модератори, момичетата могат да пускат свои снимки от употребата си на продуктите, да дават своите одобрения и предложения. Но без възможност за рецензии, не искам разни спамъри да чернят продуктите. Всичко за „Дина Кейн“ трябва да е съвършено — ако се използва както трябва. Разбирате ли? Слушате ли ме?

Те кимнаха ожесточено.

— Това е много повече от място за купуване на козметика. Ще е пълно с видеоклипове, изскачащи балончета, игри, промяна на външността, очарование. Да е като пещерата на Аладин. Да е имерсивно. Знаете, че „Нет-а-порте“ изградиха бизнес за милиарди, продавайки чанти за по хиляда долара. Има много повече жени, които са в състояние да купят качествено червило за трийсет долара. Знаете ли защо „Нет-а-порте“ работи? Защото се използва лесно. Те показват продукта върху жената. Заснемат го на видео върху жената. Търсиш по размер и цвят и те ти казват какво върви с него. Богатите жени са заети, на тях това им харесва, все едно имат на компютъра си личен асистент в пазаруването. Ясно?

Те кимнаха. Тя можеше да продаде лед на ескимосите и неусетно двамата геймъри маниаци се бяха увлекли по култа към спиралата.

— Е, момчета, започвайте. Изпратете ми линкове към разработените страници. Използвайте фиктивни продукти и цени.

— Абсолютно — каза Деймиън. — Да, госпожице Кейн.

Дина се усмихна. Беше й приятно.

Сайтът щеше да се получи, магазинът щеше да се получи. Последното парче от пъзела беше билбордът, но Дина искаше да изчака. Всичко щеше да е изключително, както тя го бе искала за „Торч“ — не, по-прекрасно, по-добро. Сега правеше нещата по своя начин, без да е ограничавана от Людо или други отдели, или каквото и да е друго.

Но всичко започваше и свършваше с качеството. Съвършенството.

Дина щеше да продава само най-доброто. Това означаваше да подбира само най-хубавите продукти, също както големите магазини подбираха модните колекции, както и да ограничи големите влиятелни компании, които искаха да вземеш цялата им стока, включително и долнокачествената. Тя трябваше да уреди този въпрос, да свърши работата на клиентите.

Дина ревностно се потопи в света на красотата между пътуванията си до обекта, разговорите с Наталия на слабия й английски и срещите с децата, разработващи сайта й.

Тя се опита да си спомни онова чудо, което първо я бе пленило в аптеката на Хектор, когато беше само клиентка и всичко по рафтовете бе застояло и покрито с прах — но действаше.

Докато обикаляше магазините, четеше внимателно сайтовете за козметика и модните блогове и преглеждаше списанията, Дина се опита да забрави всичко, което знаеше. В джинси и тениска тя бе просто поредното момиче с хубаво лице. Посети няколко безплатни промени на външността — навсякъде, освен в „Торч“, седя на малки високи столове в „Нордстром“ и „Блумингдейлс“, опитвайки различни мостри, няколко дни прекара в „Блис“ и „Елизабет Арден“, мота се из „Сефора“ и бутиците в Уест Вилидж, дори проучи рафтовете в дрогериите.

Какво искаха жените? Имаха такъв голям избор, а толкова малко време. Всичко се свеждаше до вълнението от откриването на нов чудотворен продукт, на нещото, което жената трябваше да има — тониращ крем, „Медоу“, спирала „Грейт Лаш“, крем „Ейт Ауър“, „Шанел Номер 5“ — най-популярните продукти и техните модни нови братовчеди — блестящите сенки на „Боби Браун“, нокти „Ърбън Дикей“…

Дина проучи директорите, излезли на предните редици в този бизнес, по-младите жени, които се шляеха из магазините като хлапета в сладкарски магазин, опитвайки продукти, пазарувайки в свободното си време. Слушаше разговорите между продавачките, които я гримираха, следеше клюките по уебсайтовете. Всички търсеха това ново голямо нещо — минималистите, които искаха малка чантичка с надеждна козметика, максималистите, вманиачени по модата, които обичаха да експериментират; момичетата по средата, които бяха просто импулсивни купувачки, повлияни от рекламите по страниците в женските списания. Имаше толкова много типове момичета и Дина искаше да се погрижи за всички тях, да ги притежава всички. „Дина Кейн“ щеше да е различна компания, щеше да се обърне към любителите на красотата, към младото момиче у всяка жена… Това бе ключът.

Момчетата на обекта я попитаха дали е излязла в почивка, когато тя се появи с вързани с розови панделки пазарски чанти, със свежо гримирано лице.

— Аз никога не почивам — отвърна Дина и пак тръгна по магазините.

Опита се да си спомни първото си посещение в „Сакс“, първата си муселинова кърпа за лице и лосион на „Ив Лом“, първия си руж на „Боби Браун“, стягащия озаряващ балсам на „Кларинс“, крема „Миднайт Сикрет“ на „Исима“, когато не бе спала цяла нощ. Не ставаше въпрос просто за суета, за истинска тръпка — да бъде артистът, използващ за платно собственото си лице. Това бе лукс, който тя можеше да си позволи.

Красотата беше най-добрата същност на човека. Красотата беше броня, оръжие, знак за страхотен вкус, поддържане, елегантност. Дори една сервитьорка можеше да спести за специалния озаряващ коректор „Туш Екла“. Дина се гордееше и с находката си от дрогериите, която биеше всички бутици — нейната спирала „Грейт Лаш“ на „Мейбълийн“, която оставаше непокътната цяла вечер, не се размазваше, не потичаше, дори от сълзите й на изтощение.

Тя продаваше вълнение. Продаваше увереност. Продаваше изкуство. И всичко, което се продаваше в „Дина Кейн“, трябваше да е страхотно. Толкова адски добро, че всяко момиче да знае, че каквото и да е купило в магазина или от сайта, е равно на качество. Без издънки.

Дина молеше американските жени да повярват на вкуса й. Твърдеше, че това е важно за жените и че тя може да им помогне.

[1] Луксозен онлайн магазин за мода, открит през юни 2010 г. от американката Натали Масенет. — Б.пр. ↑

[2] Pinterest е социален сайт за снимки, видео и друго мултимедийно съдържание. Услугата позволява на потребителите да споделят и управляват тематични изображения. — Б.пр. ↑

Осемнадесета глава

Тя се трудеше неуморно и във всеки буден миг бе изцяло отдадена на „Дина Кейн“. Посещенията до главните офиси на големите корпорации бяха най-неприятните.

— Съжалявам, госпожице Кейн, марката ни има строга стокова политика. Тя е една и съща за всеки магазин.

— Харесваме идеите ви, но едва ли можем да направим изключение за някакво мъничко помещение в Манхатън.

— Ако вземете крема, трябва да вземете и целия ни асортимент от спирали. Не можете просто да подбирате.

Дина седеше в офиса на поредната козметична компания и спореше с шефката на продажбите — петдесет и пет годишна дама със стоманеносива коса и без никакъв грим.

— Госпожо Загар, уверявам ви, че предлагането на продуктите ви в „Дина Кейн“ ще е белег за качество за всяка марка, която работи с нас. Най-добрите ви продукти ще привлекат глобално внимание. Продажбите им ще се изстрелят в Космоса.

— Това е много хубаво, но те и сега се продават добре, неслучайно се наричат бестселъри.

— Не искам бестселърите ви. Някои от тях не стават за нищо.

— Моля? — не повярва на ушите си възрастната жена.

Дина вдигна рамене.

— Тониращият ви овлажнител „Абсолют Риш“ се рони като тебешир, а червилата ви от серията „Форевър Липс“ изсъхва по устните и ги прави нацепени. Тези продукти са широко рекламирани, госпожо Загар. Компанията не е употребила същия маркетинг за дневния крем и той се продава само поради факта че за ефекта му се говори от уста на уста. Появата му в списъка с продукти на „Дина Кейн“ ще е като реклама.

— Моля ви, госпожице Кейн. Съгласих се да се срещнем, защото харесвахме работата ви с „Медоу“. Надявахме се да ви предложим сътрудничество.

— Имам клауза за неизвършване на конкурентна дейност.

— Е, в такъв случай не виждам какво можем да направим заедно.

— Искам да ми разрешите да продавам шест ваши продукта. Гарантирам ви, че за една година тези шест продукта ще съставят една трета от приходите ви. Ще можете да увеличите производството и да отстраните от производствения процес онези артикули, които не ви носят печалба.

Усърдието на момичето бе толкова всепоглъщащо, че госпожа Загар чак млъкна за момент. Тя натисна няколко копчета по клавиатурата и на екрана на компютъра й се появи списък с продуктите, които се продаваха най-добре и най-зле. До всеки бе отбелязан използваният маркетинг. Тя забеляза, че дневният крем почти не бе рекламиран.

Дина беше наясно с нещата. Е, това можеше да се очаква с миналото й в „Торч“, където се бе учила от Людо Морган, който имаше такава велика репутация.

— Според вас, кои са нашите най-малко продавани продукти?

Тя се укори, че пита, че проявява интерес. На кого му пукаше за мнението на момичето? Това бе поверителна търговска информация, до която то не би могло да има достъп.

— Лесно е. Спиралите „Фешъниста“ на първо място.

Хана Загар замалко да подскочи от изненада, но се овладя.

— Предположихте го, защото те бяха част от сделката.

— Не, госпожо. Предположих го, защото консистенцията им стои на буци, а четката зацапва. Цветовете са твърде ярки. Другите лошо продавани продукти са червилата — отново заради ярките пигменти. Тониращите ви овлажнители остават непродадени навсякъде, защото цената им е прекалено висока и се ронят… и изоставате в революцията с тониращите овлажнители. Лосионът ви за тен оранжевее на лицето. Фондьотенът ви на прах е в неудобни бурканчета, окислява се веднага щом се изложи на въздуха, което означава че за две седмици става прекалено кафяв. Освен това и сенките ви са с прекалено ярки нюанси за клепачите — все пак не продавате тениски.

Хана Загар погледна към екрана си. Момичето правилно бе назовало всеки един продукт.

— А най-продаваните?

— Дневният крем. Ружовете. Тези кремавите са прозрачни и уникални на пазара. Ако ми позволите, бих ви посъветвала да им смените марката и да ги продавате като двоен гланц за скули и устни. Могат да се нанасят на устните и траят по-дълго от обикновените гланцове. Бронзовите пудри, които стават и за очи, не са нищо ново, но руж за устните е добро попадение.

Хана изправи гръб и погледна Дина много внимателно.

— Как стигнахте до тази информация? Имали ли сте достъп до нашите сървъри?

— Не, госпожо. Просто разбирам от грим, наистина разбирам.

Шефката на продажбите прехапа устни. Компанията им имаше нужда от почивка. Дина Кейн не предполагаше колко е права, имаха повече несполуки, отколкото хитове и дори умното рекламиране нямаше да предизвика продажбите на продуктите им. Бутиците се оплакваха, че нещата се застояват на рафтовете им и не се купуват.

Тя отдавна спореше с управителите, че трябва да започнат да продават само ефикасните неща. Сега тази млада жена бе проникнала в сърцето на проблема им само с една среща.

— Откъде сте сигурна, че ако качите продуктите на сайта си, те ще се продават?

— Защото аз работя само с най-доброто. Жените ще знаят, че могат да се доверят на „Дина Кейн“ за козметиката си. По същия начин си спечелих репутацията за „Медоу“, по същия начин промених „Торч“ — само дето сега никой не ми пречи да се разгърна докрай.

— А ако откажа?

— Въпреки това няма да взема другите ви продукти. По-скоро бих продавала петдесет брилянтни продукта вместо четиристотин посредствени такива.

Хана Загар се замисли.

— Не знам, госпожице Кейн. Рискът е голям — макар че успяхте да ме впечатлите.

Дина каза импулсивно:

— Мога да ви го докажа, госпожо Загар. Ще ви гримирам, използвайки само продукти на „Дина Кейн“.

Тя се стресна.

— Какво? Лично аз не проявявам интерес, госпожице Кейн. Отдавна не съм в първа младост.

— Позволете ми да опитам. Просто като експеримент. Можете да го изтриете веднага след това.

— Шегувате се.

— Съвсем не. Жените трябва да го видят, за да повярват — както и козметичните къщи.

Хана Загар устоя на импулса да хвърли поглед към отражението си в стъклените стени на заседателната зала. Тя винаги се обличаше елегантно, но беше в началото на петдесетте си години. Възрастта си беше възраст. Нали така?

Тя се засмя.

— Ето какво, госпожице Кейн. Върнете се тук следобед с продуктите си. Ако успеете да ме превърнете в манекенка, ще рискуваме с магазина и сайта ви. Но не залагайте големи надежди.

Кейн беше нахална, уверена, но и твърде самонадеяна. Хана Загар нямаше нищо против — като по-млада и тя самата кипеше от амбиции. Щеше да научи момичето да бъде по-умерено и да й даде ценен бизнес урок.

Това щеше да е добрината й за деня.

— Колко време ще отнеме?

Столът на Хана бе далеч от огледалото. За да не се набиват на очи, те се бяха настанили в една неизползвана тоалетна на последния етаж, която имаше голям прозорец, тъй като Дина бе поискала естествена светлина. Момичето се бе върнало с разочароващо малка чантичка с грим, в която дневният крем бе единственият техен продукт. И най-малките фантазии, които Хана таеше, че ще бъде преобразена, се изпариха, но все пак се бе съгласила на този фарс.

— Ще ми трябват само няколко минути. Може ли да оформя веждите ви? Леко щипе, но ще стане много добре. Ще използвам пинцети „Пърфекшън“, които ще продаваме в магазина.

Хана въздъхна.

— Добре. Но започвайте вече. Наистина трябва да се връщам на работа. Беше грешка, че изобщо се съгласих.

Дина не каза нищо, тя се наведе с пинцетите над по-възрастната жена, като скубеше и оформяше веждите й. Движенията й бяха много бързи, а Хана стоеше неподвижно и в очакване, макар че потрепна веднъж-дваж. Не говореха. След малко Дина заглади веждите й с нещо меко, добави малко крем, а после нанесе с четка някакви сенки на клепачите й — различни нюанси. Дина работеше над цялото й лице — очи, скули, устни. След няколко минути тя се отдръпна.

— Готово — заяви.

— Готово ли?

Кейн не бе прекарала и осем минути над лицето й.

— Смятате, че ще има някаква разлика ли?

— „Дина Кейн“ работи само с най-добрите продукти в света. Сама вижте, госпожо Загар.

Младата жена я загледа с очакване и Хана неохотно завъртя стола си, за да се обърне към огледалото.

Тя ахна.

Лицето, което видя, бе неузнаваемо. Не по-младо — просто по-хубаво, много по-хубаво. Кожата й беше по-гладка, а фондьотенът отгоре върху крема й бе придал изтънчен, равен блясък. По бледите й бузи имаше лек руж, който подчертаваше високите й скули, веждите й, дебели и надвиснали, бяха повдигнати в елегантни арки, които отваряха цялото й изражение. Бледосините й очи изпъкваха на лицето й заради светлокафявите сенки на клепачите и кестенявите нюанси в гънките. Сенките под очите й бяха заличени и тя изглеждаше жизнена и енергична. На устните й имаше гланц — привлекателен естествен прасковен нюанс — и той не се събираше в ъгълчетата на устните й, поради което тя се бе отказала да си слага такъв. Докато се взираше в образа си, Хана си спомни, че Дина бе нанесла върху тях първо пудра, после крем и накрая два слоя от гланца.

Тя си пое дъх, изумена от новия си облик.

— Кремът — вашият крем — е много подходящ за зряла кожа, но все пак нямате нужда от голямо количество, достатъчно е да се нанесе правилният фондьотен, малко руж, пудра и блясък. За вечерно време бих добавила и спирала.

— Съпругът ми няма да повярва.

Прииска й се денят вече да е свършил, за да може да хукне към къщи и да го изненада.

— Аз… Невероятно е.

— Бихте могли да изглеждате още по-добре, ако боядисате косата си, за да покриете сивото, и да си направите модна прическа. Мога да ви препоръчам страхотен салон.

— Наистина ли? Можете ли?

Хана се спря — звучеше като тийнейджърка. Но Дина Кейн я бе преобразила, буквално, за няколко минути.

— Разбира се. Ще ми дадете ли дневния крем? И другите неща, които избрах?

— Госпожице Кейн — каза Хана Загар, неспособна да откъсне поглед от изображението си, — можете да вземете каквото пожелаете.

Джоел Гейнс седеше в офиса си, взирайки се в пространството пред себе си.

Под него се простираше Манхатън. Тази гледка винаги го бе вдъхновявала — градът, пулсиращ от живот и пари. Силата течеше през кръстовищата му. Тук се правеха големите сделки и се трупаха американските богатства. Тук той бе променил живота си.

Беше стигнал върха. А когато нещата у дома бяха напрегнати или скучни или дразнещи, офисът бе неговото убежище.

Стъклените стени бяха проектирани, за да вдъхват страхопочитание у всеки, намиращ се от другата страна на бюрото. И за негово собствено удоволствие. Той искаше да може да вижда всичко долу, като граблива птица в гнездото си — буквално от върха.

Но днес не гледаше пейзажа, а просто се взираше в нищото.

Дина Кейн. Не можеше да я забрави. Да я преодолее. Да я остави в миналото. Тя бе най-забележителното, най-смелото момиче, което някога бе срещал.

Сцената в таксито, където се бяха помирили, бяха се сбогували — емоцията бе твърде голяма, твърде силна за него. Но въпреки това той очакваше обаждане. Съобщение. Нещо.

Дина Кейн бе изчезнала от лицето на земята. Нищо. Все едно изобщо никога не бе влизала в живота му.

Той работеше и се прибираше вкъщи. Момчетата бяха в колеж. През уикенда по-малкият се прибра, поигра малко тенис. Жена му плува и отиде във фризьорския салон, посети някакво парти, покани приятелите им на обяд. Гейнс бе седял наоколо, неспособен да общува. Когато погледнеше Сюзън, пременена с бижутата и тежкия си грим, говореща му за семейна терапия и за срещи с психиатъра му, той изпитваше задушаваща депресия.

Но това бе обвързването, това бе бракът. Защо обаче не успяваше да се справи?

Телефонът му звънна.

— Да?

— Сър, исках да ви напомня — имате сеанс с доктор Фелън след петнайсет минути.

Поредната терапия. Обикновено никога не закъсняваше. Сеансите му помагаха да се отпусне, но той не можеше да говори за Дина и точно сега му се струваше безсмислено да говори за живота си вместо да направи нещо за него.

— Отмени я.

— Да, сър.

— Отмени всичките ми срещи. Отивам си вкъщи.

Настъпи пауза от другата страна на линията.

— Но, сър, имате среща на съдружниците в „Л’Одас“. Голдман ще идва за сделката с Дюран — техния старши вицепрезидент. Освен това довечера ви очакват в ложата на кмета в Операта за премиерата на „Кавалерът на розата“. Приехте поканата още преди месеци…

— Няма значение. Прибирам се.

— Болен ли сте, господин Гейнс?

— Не съм болен. Надявам се, че ти не си глуха.

— Не, сър. Много добре, сър. Ще отменя срещите ви.

Той отиде до личния си асансьор, който слизаше директно във фоайето и долу до гаражите и бе проектиран точно поради тази причина — да може Гейнс да идва и да си тръгва, когато му се прииска, без да се налага да среща други хора по пътя си. Днес се зарадва на тази своя привилегия. Точно сега нямаше никакво желание да вижда любопитното лице на секретарката си, гледаща го така, все едно решава кръстословица.

Докато кабинката на асансьора го смъкваше надолу към ярко осветения гараж, той си мислеше, че единственият човек, с когото му се говореше за това, беше Дина Кейн. Но с нея не можеше да говори.

Още не.

Не и преди да е приключил.

— Мисля, че трябва да знаете за това, господин Джонсън.

Едуард въздъхна. Току-що бе изпушил един джойнт и го обземаше дълбоко сладко чувство, така че точно сега не му се спореше с Лена. Дългове, неприключени сметки — всичко това бяха неща от миналото.

Майка му трябваше да се върне от Флорида на другия ден. Той я бе убедил, че за нея няма да е добре да остава в къщата — в неговата къща. Щеше да я настани в стария си апартамент. А накрая щеше да я убеди да се изнесе от щата за постоянно.

Нямаше начин да й позволи отново да му отнеме това, което бе негово по право. Родителите му бяха оплескали нещата, сега бе дошло времето на Едуард.

Управлението на акциите му вървеше добре под ръководството, което той бе наел. Планът му беше да се ожени, след което да продаде или къщата на съпругата си, или своята, и да купи имот на плажа в Хемптънс. Щеше да го дава под наем за милион на година и това щеше да е доходът му за цял живот. Едуард бе решил, че работата не е за него.

Жените бяха причината за всичките му проблеми и жените можеха да ги решат. Богатата съпруга беше една от най-старите трансакции — тя получаваше името му, а той — парите й.

Едуард Джонсън вече се бе завърнал на социалната сцена, канеха го на всички светски партита. Имаше луд баща? Пияна майка? И какво от това? Той притежаваше къщата, която изглеждаше като перфектно съкровище. Имаше лични пари, попечителски фонд. Беше добра партия за някое момиче с късмет.

Повечето от най-добрите не биха излезли с него — като например красивите блондинки с дълги крака и бели зъби, полюшващи ракетите си за тенис и целещи се в мъжете с хедж фондове, в банкерите. Но не беше като да липсва избор. Грозните момичета с наднормено тегло, със сива кожа и разочаровани очи бяха на разположение. Те можеха да се открият сред изнервените, агресивно настроени активистки — които прикриваха болката от това, че не са желани, с политика и идеология.

Едуард внимаваше. Не бе разумно да оставя следа от разбити сърца. Затова устройваше партита и вечери, на които канеше прилична селекция от най-богатите самотни дами от „Уол Стрийт“ — не бяха първи красавици, но със страхотни финансови резюмета. Той бе общителен, не ги сваляше, а само ги проучваше, без да бърза.

Планът му засега бе да излиза само с една, най-много с две за всеки случай, ако не станеше с първата. Щеше да е некадърник, ако не успееше да закара някоя до олтара след три партньорки.

Първо, той трябваше да се увери, че те наистина са платежоспособни. А не само да се преструват на богати като него. Имаше ли солиден попечителски фонд на името на момичето? Родителите й бяха ли от ненормалните либерали, които оставяха парите си на фондации? Имаше ли тя собствено жилище, доходи, акции? Бяха ли родителите й болезнено богати? Имаше ли братя и сестри? С кого бе излизала преди?

Добирането до тази информация отнемаше време и усилия, които Едуард не искаше да си спести. Той проучваше публичните данни и клюкарските рубрики, разговаряше с приятели за собствените си инвестиции, караше ги да си развържат езиците… Малко вино, пури за мъжете, посещения в частни клубове, където се смесваха миризмите на пури, пари и деликатен коняк. След един месец на общуване той вече бе подбрал три жени и дори бе вечерял с две от тях насаме.

Стаята се върна на фокус и той си спомни, че пред него стои готвачката Лена, една от малкото служители, които бе задържал в къщата. Нямаше как да се откаже от брилянтна готвачка, която работеше евтино. Едуард харесваше храната й, а и имаше нещо колониално в държането на прислуга.

— Да? Какво?

Изпълни го лошо предчувствие. Какво бе видяла тя? Какво щеше да каже на майка му? Може би идеята да я задържи беше глупава.

— На компютъра е.

Той се втренчи в по-възрастната жена.

— Няма да ходя при компютъра. Какво има?

— Ами, сър, споменава се в един от блоговете. Понеже госпожа Джонсън се връща… Сигурно не искате да се разстройва… Мисля, че утре медиите ще гръмнат заради една определена личност. Може би ще е по-добре да я убедите да отложи завръщането си с още една седмица.

— Определена личност? Баща ми ли се връща?

— О. Не, сър. Нищо подобно. — Лена изви ръце. — Говоря за… нали знаете, онази ужасна млада жена. Дина Кейн.

Шокът се стовари върху Едуард като физически удар.

— Какво? Какво каза?

— Дина Кейн, сър, ако помните.

Той помнеше.

— Но тя бе уволнена. Съсипана. Не може пак да работи. Какво пише на скапания компютър?

Лена потрепери.

— Сър, моля ви…

Едуард прехапа устни. Гневът му кипеше, онази стара ярост, която той си мислеше, че си е отишла, всъщност само очакваше искрицата, която да я възпламени наново. Зави му се свят, призля му, сякаш предпазливият му свят се срутваше — отново — точно когато се опитваше да го закрепи цял.

— Казвай — изсъска той.

— Пише, че открива магазин.

— За „Торч“ ли става въпрос? — Да не би онзи мухльо Людо Морган да я бе върнал?

— Не, сър. Неин собствен магазин. И уебсайт. Утре е откриването. Всичко досега се е пазело в тайна, но вече изтича информация от блоговете.

Едуард Джонсън я зяпна.

— Лена, ти модни блогове ли четеш?

Готвачката му бе зряла жена, но бе слаба и тъмнокоса, някак си елегантна. Хрумна му, че досега не бе гледал на нея като на личност.

— Аз… Понякога. Да, сър. Понякога.

Той огледа роклята й — тъмна и с хубава кройка, а косата й бе подстригана в къса, модна прическа.

— Прочетох в новините, когато уволниха това момиче, и помня, че тогава бяхте много доволен, сър.

— Не съм забелязал — сопна се Едуард.

— О. Съжалявам, сър. Предполагам, мислех, че сте бил. Няма значение — грешката е моя.

Тя понечи да се оттегли. Едуард с усилие потисна импулса си да я сграбчи и да я разтърси за раменете.

— Лена, почакай! Щом смяташ, че това може да разстрои мама, трябва да знам подробностите. Ще отида в кабинета. Може ли да ми изпратиш статията по електронната поща?

— Да, сър. Разбира се. Може ли да тръгвам?

Той махна с ръка и я освободи.

— Да. И довечера ще вечерям навън.

— Много добре, господин Едуард.

Последното нещо, което искаше точно сега, бе да си бъбри с тази жена — да обсъжда Дина Кейн… да издаде нещо, без да се усети…

Тя се изнесе и той се застави да изчака, да си налее едно голямо уиски в кристална чаша, за да не се втурне към кабинета си. Не искаше да дава на Лена поводи за каквито и да е заключения. Това бе важно, още не знаеше защо, но бе важно за него.

Дина Кейн не биваше да е тема за разговор.

Той отпи от уискито, усещайки алкохола да парва езика и устните му. Позволи на парливия вкус да смекчи яда му, да го накара да остане на мястото си, докато гневът му се уталожи. Отпи агонизиращо бавно един пръст от златистокафявата течност и тя малко го успокои.

Най-накрая се отправи към кабинета си.

Компютърът бе пред него. Имаше едно съобщение във входящата кутия — бе линкът от Лена.

Едуард кликна на него, задържайки дъх, и зачете:

Утре предстои голямо откриване. Дина Кейн изчезна от сцената, когато бе уволнена от „Торч“, но сега се завръща с гръм и трясък. И явно е била по-заета от това, да брои спестяванията си в касичката си. Тя открива изключителен нов бутик на „Таймс Скуеър“, където ще се продават първокласни козметични продукти. Компанията й „Дина Кейн“ се готви да стане новата „Сефора“, но Дина е добавила уникални нови щрихи — стените на ултраизисканото й подземно убежище са украсени с видеоекрани, показващи преобразяването на истински жени с продаваните в магазина продукти. Атмосферата е хипнотична — както и подземният оазис, който са изградили Кейн и архитектите й. Няма да повярвате как тясното местенце, бивш стриптийз клуб, ви пренася в една подземна джунгла, разведрена с водопади, бяла дървесина и естествено осветление. Всеки сантиметър е красиво оползотворен, с по-малко продукти по рафтовете от нормалното, но пък всеки от тях е забележителен. Кейн е намерила някои от най-добрите гримьори на свободна практика в града, а мострите й се подаряват с по-големите покупки. Основният й асортимент е от първо качество. Предвещаваме истински бунт — и това е още преди официалното пускане на удивителния й уебсайт.

Предварителният изглед на DinaKane.com, който бе показан на блогърите, предизвика у повечето у нас небивало вълнение! Очаквайте още по-обширен асортимент от първокласни козметични находки, четки и аксесоари, както и нещо повече — уроци по разкрасяване на всяка страница. Подобно на дизайнерски моден сайт, тя представя по нов начин грима, включвайки видеоуроци за всеки артикул. Точно така — вижте сенките си „Розов кварц“ на „Боби Браун“ или крема на „ИМАН“, нанесени на лицето на живи модели! DinaKane.com е истинска приказка. И ви предлага и други „неща“, които може да поискате да вземете с вашите покупки… Палитра сенки „Ърбън Дикей“ си подхожда красиво с ружа на „Шанел“, имате ли нужда от молив за вежди „Шу Уемура“ заедно с онези четки „Кевин Окуан“?

Не сме почитатели на гръмките реклами, но ми се струва, че може би сме свидетели на следващото голямо име в света на красотата — ще разберем дали е така в следващите дни и месеци!

Едуард прочете статията за втори, за трети път. Видя и някакви снимки на витрини с грим, висяща градина, водопад в някакво мазе, залято от ярка дневна светлина. Всичко изглеждаше архитектурно издържано, удивително, примамливо — суперлуксозно.

Играчки за момичета — заможни момичета. Той искаше да я убие. Как, по дяволите…? Как се бе случило това? С какви пари? Едва бяха минали няколко месеца. Как бе успяла да се вдигне толкова бързо, мамка му? На „Таймс Скуеър“? Зави му се свят. Откъде бе намерила стоката?

Нямаше ли клауза? Скапана клауза, която й забраняваше да работи?

От Дина Кейн се очакваше да се разпада някъде в някой ъгъл. Той бе имал намерение да си свърши работата докрай, да я направи наркоманка, да я съсипе съвсем, точно както направи с безполезния й брат, след като свършеше с плановете си вкъщи. Да се оправи с майка си и да си хване момиче — това бяха приоритетите му в момента. Да си уреди финансовото положение по лесния начин.

Щом като се сдобиеше с твърд като скала брачен договор й право да ползва авоарите на новата си съпруга, Едуард плануваше да се захване с Дина. Мъртвият й брат беше само за загрявка.

Трябваше да помисли. Но гневът се надигаше у него, прерастващ в ярост. Безсилен и вбесен, Едуард тропна по бюрото си.

Телефонът иззвъня.

— Да? — излая той.

— Едуард? О, Джанет е… В лош момент ли те хващам?

— Джанет? Господи! Зает съм!

Беше една от приятелките му. Той се напрегна от раздразнение.

— О. О, добре. Съжалявам, че те притесних.

Обаждаше се Джанет — неговата Джанет. Ако си изиграеше картите правилно, тя щеше да е билетът му към комфорта и богатството. Какво му ставаше, по дяволите?

— Не, Джанет, почакай. Почакай…

Паникьосан, той се опита да внесе известно спокойствие в гласа си.

— Можем да говорим, не се притеснявай…

— Няма проблем. Не очаквах да ми крещят така.

Джанет звучеше разстроена, обвиняваща, точно това той най мразеше у жените.

— Излизали сме само веднъж, имам предвид…

— Да — абсолютно си права. Не исках да ти викам; съжалявам. Може ли да ти се извиня, като те изведа довечера?

Настъпи пауза.

— Довечера съм заета.

— Утре вечер?

Той се изрита под масата, като чу отчаянието в собствения си глас.

— Имам среща с Питър Лукас утре вечер. Може да поговорим по някое друго време — може би — каза тя и затвори.

— По дяволите! — изкрещя Едуард.

Тръшна телефона и зарови глава в ръцете си.

Питър Лукас му беше съперник, беден, но красив младеж, с пълна стипендия за Колумбийския университет, той бе канен на светските партита, където опитваше от вкуса на хайлайфа. Питър специализираше в омайването на богати, грозновати мадами, макар че излизаше с много от тях, без да се спира на някоя конкретно. Едуард знаеше, че той преследва Джанет, но не се бе притеснявал. Едуард поне имаше добро име, своя собствена къща, популярност в Горен Уест Сайд. А Лукас просто бе един добре изглеждащ мухльо от Бруклин.

Но Едуард знаеше как да бъде убедителен. Беше алчен, но не бе извратен.

Извратен. Понякога се чудеше дали не е точно такъв — след като бе разбрал, че Джони Кейн е умрял от свръхдоза… Но какво от това, мамка му? Ако съм извратен, Дина Кейн ме направи такъв.

Той щеше да отиде на откриването утре. Не се залъгваше, че ще му бъде забавно.

Дина Кейн бе неговата болест. И Едуард Джонсън трябваше да я излекува.

Домът им в Хемптънс беше наистина великолепен. Той бе прекарал тук много щастливи години. И Сюзън бе изградила имението, проектирайки градината, тенискортовете, грижейки се за момчетата им и кучетата. Вероятно се бяха отдалечили един от друг, но преди бяха отбор.

Голямото имение се простираше през италианската предна градина с четирите свързани помежду си солени езера надолу, до ивицата частен плаж, една от най-широките в Сагапонак. Той често седеше там и провеждаше разговори по телефона, докато океанът се разбиваше пред него, чувствайки спокойствието, предизвикано от триумфа на успеха му — имаше съпруга и деца, които никога нямаше да изпитат нужда от нищо, можеше да си позволи всичко, което поискаше — дори собствен самолет, макар че имаше само един скромен „Гълфстрийм V“.

Джоел шофираше към къщи. Той не паркира лексуса в гаража, а го остави пред предната врата, която бе леко отворена. Икономката му Мария чистеше мраморното стълбище.

— Къде е тя? — попита той.

— В градината, сеньор. Мисля, че тъкмо свърши да играе тенис.

— Много добре. Трябва да поговоря с нея насаме. Кажи на персонала да не ни притеснява, става ли?

Мария повдигна вежди.

— Да, господин Гейнс.

Тя нямаше намерение да пита шефа си какво е намислил. Когато Гейнс говореше по този начин, никой не задаваше въпроси.

Той изчака малко, докато жената се отдалечи бързо, а след нея и работниците, които безшумно се преместиха към задното крило на къщата. След това излезе навън.

Сюзън се бе навела над някакви розови храсти с градинарските си ножици. Винаги обичаше да отрязва свежи рози от градината, тук растяха всякакви видове рози, бликащи с цветове от целия спектър, цъфтящи от май до август. Работата й в градината се свеждаше само до брането на цветя, но то й крепеше вярата, че разбира от озеленяване. Наистина тя имаше набито око, казваше на градинаря какво да засее, на готвача — какво да приготви, и на икономките — как да подреждат нещата на Джоел. Сюзън управляваше дома им с твърда ръка и той не се оплакваше, като майка също се справяше чудесно.

Просто бракът им бе мъртъв. Като си пое въздух, чувствайки тежестта на болката в гърдите си заради това, което се канеше да направи, Джоел Гейнс изведнъж разбра, че е таял тази болка с години. Не беше просто заради секса, който бе станал рутинен и безличен, проблемът бе по-скоро в липсата на приключение, на страст — към него, към живота. Те никога не спореха за политика. Никога не говореха до късно нощем, освен ако не беше за децата. Животът му се състоеше от приятелите, бизнес сделките и синовете му. Плюс този прекрасен, удобен дом, който се бе превърнал в затвор.

— Сюзън — каза той.

Тя се изправи, изненадана.

— Скъпи! Не те очаквах толкова рано. Какво е станало? Затворил си по-рано офиса ли? Виж.

Тя пъхна в ръката му букет бледозелени и кремави рози.

— Мислех тези да са за кабинета ти. Харесват ли ти?

Мили боже, това ще я нарани. Той взе розите и ги остави на тревата.

— Сюзън, искам да ти кажа нещо. Важно е. Може ли поседнем някъде? Да влезем вътре?

Тя премигна от тона му.

— Какво? Защо? Болен ли си?

— Не съм болен. Но трябва да поговорим. Може ли да дойдеш с мен в кабинета?

Тя го последва с тревожно изражение до кабинета му на долния етаж. Стаята имаше прозорец, гледащ навън към градината, но бе малка и уединена и нямаше кой да ги чуе.

— Джоел, плашиш ме.

— Моля те, седни, Сюзън.

Тя седна върху тъмночервеното канапе, а той седна срещу нея на твърдия стол от английски дъб, като го обърна директно към нея.

— Да не сме фалирали?

Лицето й бе пребледняло от притеснение.

— Нещо на работа ли? О, боже, Джоел, да не си се забъркал в някоя каша…?

— Не. Нищо подобно. Сюзън, няма подходящ начин да ти го кажа, така че просто ще го изрека. Искам развод.

Тя се шокира.

— Какво? Какво каза?

— Искам развод. Влюбен съм в друга жена, а бракът ни е нещастен от години. Живеем отделни животи — отчуждили сме се емоционално.

В очите й изникнаха сълзи, които накараха Джоел да се почувства ужасно, отвратително. Мощното оръжие на сълзите. Той не обичаше Сюзън, не можеше да прекара остатъка от живота си с нея. Но се мразеше, че я наранява.

— За какво говориш? Не сме нещастни. Имаме две деца. Имаме прекрасен живот!

— Момчетата пораснаха, Сюзън. Да, животът е прекрасен — посочи той към градината, огрята от слънцето, към розите и морето в далечината, — но ти не си влюбена вече в мен. Нали?

— Напротив! — възрази тя.

— Не си, Сюзън. Не ме желаеш в леглото, не ме викаш да се прибирам вкъщи и да прекарвам времето си с теб. Живеем много красиво, но живеем отделни животи. Аз работя, ти си вършиш… твоите неща.

Нямаше намерение да ги изброява — шопинг, йога, пилатес, посещения във фризьорския салон.

Разплаканото й лице се вкаменяваше — от прилив на гняв.

— Каза, че си влюбен в друга. Значи си ми изневерил? На майката на децата ти? Как можа да го направиш?

Гейнс не го отрече.

— Съжалявам.

Не бе имало секс, но имаше намерение за такъв. Флирт. Привързване. Дори любов. Можеше ли да твърди, че не й е изневерил?

— Как се казва тя? — изсъска Сюзън. — Кажи ми името на кучката!

Той преглътна.

— Дина Кейн.

Нямаше смисъл да го крие, скоро тя сама щеше да го разбере.

Сюзън премигна.

— Какво? Дина Кейн? Момичето, което Людо Морган заряза? Момичето от партито?

— Да. Точно след онази вечер се влюбих в нея.

Сюзън се огледа наоколо като обезумяла.

— Но, Джоел… не можеш да го направиш. Ние сме женени. Дали сме си клетва. Имаме деца. Винаги съм била честна и вярна… а ти ме напускаш?

Тя се мръщеше от ярост, но вече не плачеше, лицето й бе червено, тя крещеше.

— Това е просто криза на средната възраст! Ти си стар, за нея си просто старец с пари. Не го ли схващаш? Тя те прави на глупак. Не можеш да се откажеш от семейството ни заради това!

— Сюзън.

Той искаше да хване ръката й, да я успокои, но не посмя.

— Моля те. Дина не ме е карала да го правя. Тя дори не знае. Не съм разговарял с нея от седмици.

— Не ми я защитавай тая курва!

— Искам да разбереш, че става въпрос за нас… на първо място. От години вече не сме имали истински брак. В леглото ме отхвърляш.

— Това е лъжа! Никога не съм ти отказвала.

— И никога не си ме поискала. За теб винаги е било задължение, Сюзън. Разбираш ли, през всичките ни години заедно нито веднъж не си дошла при мен и не си ме пожелала?

Тя се изчерви.

— Не съм устроена по този начин. От теб зависи да си водещият…

— Мъжете искат да бъдат желани, както го искат и жените. Сюзън, не ме викаш да се прибирам тук вкъщи, освен ако няма някакво събитие или парти. Никога не идваш в Манхатън да прекарваш времето си с мен.

Сюзън Гейнс прехапа устни.

— Но ти никога не си казвал, че го искаш!

— Имам нужда ти да поемаш инициативата, а не да действаш като секретарка, която ръководи къщата в Хемптънс. Виж, имаме чудесни деца, Сюзън, но след като те пораснаха, ти просто повече не се интересуваше от мен. Винаги съм те смятал за страхотна майка. Но аз искам съпруга, партньорка… повече от това.

— Никога досега не си се оплаквал от мен.

Той потръпна. Това беше вярно.

— Ако си бил нещастен, защо не си казал нищо? Какво ще кажеш на децата ни? На моите деца?

Джоел въздъхна, продължително и дълбоко.

— Да. Права си. Трябваше да кажа нещо. Но не осъзнавах колко много ми липсва да съм обичан, докато не открих момиче, което наистина ме обича.

— Глупости! Ще захвърлиш двайсетте ни години заедно заради една златотърсачка?

— Сюзън, погледни ме в очите. Влюбена ли си в мен? Обичаш ли ме?

За няколко секунди той задържа дъха си. Ако му отвърнеше, че го обича, той нямаше да може да сложи край: Не още. Не и след двайсет години. Щяха да ходят по терапии, да опитват отново и всичко останало. Синовете му го заслужаваха. Той се страхуваше от отговора й. Обичаше Дина Кейн, най-накрая бе направил тази стъпка и сега искаше да отиде при нея, открито и отчаяно. Но ако Сюзън кажеше, че го обича…

Моментът увисна във въздуха и времето сякаш се забави, застина.

Сюзън вдигна глава и се загледа в него. Настъпи дълга, дълга пауза и после тя се преви надве, свита на канапето.

Джоел усети как го залива вълна на облекчение.

— Смяташ ли, че ще ти се размине?

Сега тя бе почервеняла от гняв.

— Да ме унижаваш така с някаква уличница?

— Дина не е уличница.

— Това е моята къща. Тя никога няма да стъпи тук. Омъжена съм за теб от двайсет години, не си мисли, че просто ще дадеш дома ми на нея!

— Бъди разумна, Сюзън. Ще уредим всичко.

Но тя вече бе изгубена в яростта си и никакви думи не можеха да променят състоянието й.

— Искам парите, проклет негодник такъв! Дължиш ми го.

— Ще получиш половината от всичко, Сюзън.

Това щеше да е най-лесното.

— Включително и къщата. Няма да те измамя.

— Трябва да ми дадеш повече от половината. Трябва да ми дадеш всичко.

Той поклати глава.

— Адвокатите ще си свършат работата. Но исках да знаеш, че ти ще получиш половината от всичко. Съжалявам, Сюзън.

— Мразя те! — извика тя. — Махай се от проклетата ми къща!

И Джоел Гейнс стана, напусна кабинета и излезе от къщата и от стария си живот.

На другия ден Джоел Гейнс седеше на една очукана зелена скамейка в парка „Джей Еф Кей“ в Кеймбридж, Масачузетс, гледайки към реката и опитвайки се да не гледа разбунтуваната физиономия на сина си.

— Значи това е, татко. Така ли? Не можеш да бъдеш разубеден?

— Съжалявам, Ноа. Изгубили сме любовта си. Случва се.

— Когато се случи, от вас се иска да го поправите. Двайсет години — това би трябвало да значи нещо.

— Значи. Аз просто… Не мога да съм нещастен до края на живота си, Ноа. Съжалявам.

— И смяташ ли, че това момиче наистина те обича? Ти си много богат мъж.

— Знам го. Тя е различна.

— От едно семейство се очаква да остане такова завинаги — продължи синът му. — Не искам да се запознавам с нея. Не искам да знам нищо.

Джоел вдиша.

— Ноа, обичам теб и брат ти много. Винаги ще ви обичам. Но не можеш да ме осъдиш на нещастен живот. Сега си възрастен, взимаш собствени решения. Не съм сигурен дали ще се получи между мен и Дина, но мога да кажа, че когато попитах майка ти дали ме обича, тя не отвърна с „да“.

— Говори ли със Сет?

— Тази сутрин.

По-големият му син му се бе разкрещял, беше го наругал, нарекъл го бе тъпак, което си беше за предпочитане пред тихото разочарование.

— Той също се ядоса. Съжалявам.

— Не е достатъчно, че съжаляваш.

Джоел изправи рамене.

— Ноа, аз все още нямам петдесет години. Не можеш сериозно да мислиш, че съм длъжен да остана в брак без любов заради големите си деца.

Синът му подритна камъчетата на пътеката с наведена глава.

— Може би не е без любов, татко. Може би е била наранена и затова не го е казала. Може би е трябвало ти да поправиш нещата.

— Това само ще удължи болката.

Той издиша, сякаш вдигаше тежък товар. — Винаги ще съм твой баща и винаги ще те обичам.

Настъпи тишина, тежък момент, който го блъсна в корема като юмрук.

— Ние също те обичаме, татко. Но сега трябва да подкрепим мама.

Ноа се протегна и го прегърна неловко. Джоел потупа сина си по гърба, прокарвайки ръце нагоре-надолу по гърба му, както бе правил, когато Ноа беше бебе.

— Това е чудесно, приятел. Постъпете както е редно. Аз няма да ви изоставя.

И той издиша облекчено, защото накрая, след като всичко това приключеше и гневът преминеше, когато Сюзън получеше споразумението си и може би някой друг мъж, Джоел вярваше, че всичко ще бъде наред.

Готово. Свърши се.

Той бе в колата, карайки нехайно, харесваше му монотонността на шофирането. Връщаше се в града, опитвайки се да проясни ума си. Болката бе реална, но такова бе и облекчението му, тези железни вериги, които го бяха оковавали през последните десет години, бяха разчупени. Той беше свободен мъж.

Не се съмняваше каква да е следващата му стъпка — щеше да се прибере в апартамента си, да остави колата, да се обади на бизнес съдружника си, да се обади на адвокат. Да се погрижи за домакинството.

И после… Джоел Гейнс щеше да открие Дина Кейн където и да бе тя, да й каже, че я обича, и да я заведе в леглото. Това бе единственото, в което бе сигурен в живота си и единственото, което го крепеше.

Деветнадесета глава

Дина седеше с Наталия в бара на хотел „Виктрикс“. Беше късно. Тя обикновено никога не пиеше, но тази вечер си бяха поделили бутилка шампанско „Кристал“ — Марката на най-луксозния хотел в Манхатън. Пиеха от кристални чаши и тя най-после се отпускаше.

Свърши се. За добро или зло, повече от това не можеше да направи. Почти всички пари бяха похарчени, имаше останали само колкото да покрият разходите за един месец. Разполагаше с малък персонал — гримьори, на които разчиташе, момичета, които можеха да стоят на касата, но също и да общуват с клиентите, момчетата, които поддържаха уебсайта й, а сега, след като магазинът бе построен за рекордно време, имаше и приятелка — Наталия.

Те се бяха виждали всеки ден в продължение на седмици, докато подземният клуб се трансформираше от пропито на пот стриптийз заведение в архитектурно бижу. Дори градските инспектори останаха впечатлени. Дина бе похарчила пари за имиграционен адвокат и вкара Наталия в системата като кандидат за професионална виза, тя напусна семейството, в което работеше като бавачка и бе третирана като робиня. Пьотр се оказа прав — рускинята бе звезда. Тя веднага разбра идеите на Дина за мястото, изготвяйки и преработвайки проектите си, направлявайки до перфектност водопроводната, инженерната работа, всичко. Освен това беше трудолюбива колкото и Дина. Всяка вечер си тръгваше в осем часа за вечерния си урок по английски, а когато Дина посещаваше обекта, обикновено намираше Наталия със слушалки на ушите, повтаряйки на глас фрази на английски, обучавайки се денонощно.

На третата седмица тя вече спореше с доставчиците на развален английски. На четвъртата говореше на Дина със запъване. Наталия полагаше усилия не просто няколко вечери в седмицата, а непрекъснато, всеки ден. Тя се бе потопила в езика така, както Дина се бе хвърлила в бизнеса. И сега английският й бе задоволителен.

Дина се възхищаваше на качествата й. Харесваше й работната етика на Наталия и яснотата, с която разбираше и изпълняваше личната творческа визия на Дина. Мястото бе пълно със светлина, точно както мечтаеше Дина, умерено и топло, с вода, стичаща се по скална скулптура, нахлуваща дневна светлина и подредените като бижута по рафтовете козметични продукти. Ограниченото пространство бе направено да изглежда максимално голямо чрез светлина и огледала и всичко говореше за лукс и простота. В допълнение към неоспоримите си умения на архитект, които й помогнаха да придаде това чувство за простор, светлина и спокойствие в малкото подземно помещение, Наталия имаше и усет за дизайн, тълкувайки съвсем точно желанията на Дина, беше й отнело време, но накрая се появиха перфектните модерни столове, правилното светло дърво, изчистените бледосиви плочки, огледалата, отразяващи проведената през отворите слънчева светлина…

Мястото бе преобразено. Започнаха с почистването, после прокараха кабелите, водопроводната инсталация, светлината. След това се заеха с интериора — неутралните цветове, вграденото осветление, витрините, водопада и ярките открити рафтове за осигуряване на пространство и комфорт на клиентите, проектирани така, че да не се налага никой да се бута, за да види стоката.

Имаше високи столове без облегалки, четки, тестери и съдове с кърпички за избърсване. Имаше ниши за гримьорите, които да работят над клиентите. Уебадресът на магазина се виждаше навсякъде, беше изписан по стените, по страните на рафтовете, върху новопринтираните хартиени торбички с бледозелена и златна панделка. А мъжкият сектор представляваше разкошен контраст в сив и черен мрамор, тъмнозелена кожа и старомодни мъжки козметични аксесоари, някоя манхатънска акула от „Уол Стрийт“ можеше да дойде тук и да си вземе копчета за ръкавели от чисто злато, афтършейв „Флорис“ или гел за тяло на „Ерме“, и да се почувства като в европейска столица — да се почувства като джентълмен. Наталия бе успяла по красив начин да комбинира стария и новия свят. Гениалните млади уебдизайнери на Дина също много харесаха обстановката, те направиха снимки и ги публикуваха и разположиха в сайта.

Наталия също така си служеше добре с парите. Дина откри това нейно качество още от самото начало, когато я чу да крещи на изпълнителите на руски.

— Говоря им за бюджета — обясни тя със запъване. — Казвам, че няма плати накрая, ако похарчи много сега. Губи се дърво, ако дъски не отрязани правилно.

Дина погледна към пода и видя какво има предвид рускинята — широките шведски светли дъски не пасваха точно в краищата на стаята.

— Пилее пари — намръщи се Наталия. — Глупава грешка.

Дина се засмя.

— Какво има?

— Извинявай — напълно си права. Заради английския.

— Старая се — каза Наталия.

— Знам. Справяш се фантастично. Давай смело.

Наталия всеки ден й донасяше електронна таблица с бюджетните отчети — всичко, от заплатите, до разходите с „Метрокард“. Архитектката слушаше жадно, докато Дина очертаваше идеите си за магазина, за новата стока, за униформите на персонала.

— Обикновени бежови рокли. С къси ръкави, по талията, до коленете. Дизайнерът няма значение, ще платим и за висша мода, ако трябва. „Дина Кейн“ е символ на шик и елегантност.

— Харесва ми. Всичко трябва да излъчва стил.

— Кремави, златни, бежови, неутрални нюанси — това е дизайнът на опаковъчната хартия, тъканта, панделките и подаръчните кутийки. Мъжката серия е в тъмносиво и тъмно злато.

— Също много добре — кимна Наталия. — Руски мъже много харесват, олигарсите, които искат лондонски стил. Твой вкус много красив.

— Имаш ли си приятел?

Раменете на Наталия се свиха отбранително.

— Няма време, работи тук цял ден, учи английски цяла нощ и всички тук женени. Или глупави.

Дина се засмя.

— Имаш предвид приятелите на Пьотр ли?

Наталия вдигна рамене.

— Общество такова. Когато искаш да си амбициозен, не можеш отделя време за — как казвате? — за свалки.

— Имаш нужда от личен живот, иначе ще изпушиш.

Дина се огледа из магазина, последният от работниците си тръгваше.

— Михаил, всичко е наред — аз ще заключа.

— Добре, госпожице.

Той кимна с глава, доволен че се прибира у дома.

Дина се качи по стълбите и затвори вратата от вътрешна страна. Сега нямаше да ги притесняват.

— Наталия, имаш ли пет минутки?

По-възрастното момиче веднага се прегърби.

— Защо? Какво не наред?

Свикнала е да я атакуват, помисли си Дина. Мисли си, че ще я отпратя и ще я върна при разглезените деца и родителите мъчители. Или че ще й намаля заплатата, заплашвайки я с имиграционните власти.

— Нищо. Абсолютно нищо. Работата ти е невероятна. Само искам да се поупражнявам на теб.

— Упражнява?

Наталия поклати глава.

— Не разбира.

— Да пробвам кабинките за грим, гримовете — искаш ли да си ми опитното зайче? Бих искала да те гримирам и също да ти направя прическа. И да те облека. Без пари — побърза да добави. — Всичко за сметка на фирмата.

Наталия потръпна.

— Трябва ли да го прави?

— Не, съвсем не. Не влиза в трудовата ти характеристика. Не си длъжна да правиш нищо — усмихна се Дина. — Просто си мисля… че може да ти хареса.

— Хареса — повтори Наталия, сякаш това й бе нещо непознато. — Мислиш ли?

— Да. И се надявах, когато приключим с ремонта, да работиш за мен. Не като архитект. Искам да ми помагаш в ръководенето на фирмата. Ако — тя се поправи, — когато направим нови магазини, по-големи, ти ще ги проектираш, но най-вече искам твоя бизнес принос. Имам планове — из цяла Америка, а после и в Европа. Защо не?

Наталия я зяпна с доволство.

Когато лицето й се озарява така, помисли си Дина, тя изглежда истински красива. Рускинята разбираше по-добре, отколкото можеше да говори, и надеждата в очите й бе очевидна.

— Да. Чудесно. Благодаря.

Наталия търсеше с мъка правилните думи.

— Аз много прилича на теб. Няма толкова въображение, но работи много. И твой бизнес добър. Разбирам американски жени, те обичат всички такива неща.

— Ами… ако искаш да си номер две в „Дина Кейн“ — каза Дина бавно, — може би наистина трябва да се оставиш в ръцете ми. Първата ми служителка трябва да е добре гримирана, красиво облечена. На откриването ще правят снимки.

Наталия се замисли над това.

— Да, добре. Разбирам. — После се намръщи. — Но сега е време за урока ми по английски.

— Добре. Утре — никаква архитектура. Чакай ме във фризьорския салон на Даниъл Гибънс. Ето адреса. Искам да се видим там в девет сутринта.

Даниъл не отваряше преди десет и половина, но обичаше Дина и тя знаеше, че ще я приеме. Освен това, като му обяснеше, той щеше да разбере колко ще е забавно.

На следващата сутрин тя завари притеснената Наталия в салона.

— Ти просто се отпусни — успокои я Дина. — Даниъл ще свърши цялата работа.

Руското лице на Наталия се стегна.

— Добре — каза тя.

Дина й даде разни списания, но лицето й остана безизразно. Даниъл изми, подстрига и оформи косата й точно както му обясни Дина, стилът й бе легендарен и той с удоволствие изпълни инструкциите й.

— Оформи я да стои като пламък. Косата й е фина и тънка, така че ще се запази в тази форма. Отрежи краищата диагонално през лицето, дължината да е точно под ключицата. Искам да я изсветлиш на кичури, докато стане хубаво карамелено руса, само с няколко много светли кичура, става ли? Не рамкирай лицето — кичурите да са разпилени, несиметрични. Прическата да е лесна за поддържане, само да се изсуши и да е готова. Разбираш ли ме?

— Ще изглежда фантастично. Остави на мен.

След като свършиха, Дина не позволи на Наталия да се види в огледалото. Пъхна я в едно такси и я закара направо в „Сакс“.

— Ти си четвърти размер.

— Откъде знаеш?

— Личи си. Ела с мен.

Те посетиха „DKNY“, „Ерве Лежер“, „Прада“ и „Ралф Лорън“. После пресякоха улицата до „Юникло“ и избраха джинси и пухени якета в дъга от цветове, с меки кашмирени пуловери. Най-накрая се отбиха в магазина за обувки „Коул Хаан“ на „Кълъмбъс Съркъл“ и Дина извади кредитната си карта.

— Ти си седми размер. Трябват ти повече обувки, но тези ще ти стигнат за лятото — няколко чифта с токчета и няколко — с равни подметки. Обичам тези, слагат им същите въздушни възглавнички като в маратонките на „Найк“.

— Не разбирам.

— Ще разбереш.

Момичетата бяха отрупани с пазарски чанти. Дина махна на едно такси да ги закара до апартамента й.

— Само ела с мен.

Като пристигнаха в жилището й, тя извади една червена вталена рокля, чорапогащник и обувки на платформа и прати Наталия да се преоблече в спалнята за гости.

— Да. Чудесно — отбеляза Дина, когато Наталия се показа.

Червената рокля я бе възродила, впита красиво в тънките извивки на тялото й, а обувките я правеха да изглежда слаба като модел. Нямаше чанта, но Дина реши, че ще й вземе някаква на следващия ден. Тя видя, че Наталия се оглежда наоколо, опитвайки се да открие огледало.

— Още не. Накрая ще се видиш — това е най-забавното в цялата игра.

По-голямото момиче излъчваше колебание.

— Просто седни на стола. Почти сме готови, а после ще ти извикам такси да те върне в Бруклин, става ли? И можеш да си освободиш следобеда.

Наталия въздъхна.

— Да, Дина, добре. Не се бави.

Гримирането не отне време. Дина нанесе тониращ крем от два смесени нюанса и подчерта слабите скули на Наталия с малко сенки „Розов Кварц“ на „Боби Браун“ в златисто и розово. Нямаше смисъл от нищо тежко, Наталия беше тъмноруса с бяла кожа и естественото винаги щеше да й подхожда. Дина използва най-основната козметика: светлокафяви сенки от „Мак“, един слой разделяща миглите спирала „Мейбълийн“, купена от дрогерията, и блестящ гланц за устни на „Ревлон“ — прозрачен, за да придаде влажен вид на устните й.

— Добре. Стани. Ела до огледалото — каза тя и заведе момичето в собствената си спалня до френското антично огледало в цял ръст, което стоеше до леглото. — Ето как трябва да изглеждаш.

Наталия се взря в огледалото като хипнотизирана. Протегна се към новата си прическа и я опипа внимателно. После приглади роклята си и се обърна. Приближи се, оглеждайки лицето си.

После каза нещо на руски и избухна в плач.

Така започна приятелството им. Наталия стана още по-самоуверена, по-силна. Тя изглеждаше чудесно и мъжете от бригадата почнаха да й правят предложения, но тя им отказваше. Всеки ден идваше на работа в ежедневен елегантен тоалет, прилепнал по тялото й, и експериментираше с грима си, както я бе научила Дина.

След месец вече си имаше приятел — лекар. Той беше от Тексас и работеше като детски онколог в болница „Маунт Синай“.

— Как се запознахте?

— В киното. Отидох заради английския. Той седеше до мен. Приятелката му не дошла, извикали я в болницата. Носех червената рокля — разказа щастливо Наталия. — Той ме покани на среща на другия ден. И аз го харесвам, много.

— Страхотно.

— Заради теб, Дина. Заради това.

Тя посочи към себе си.

— Може би не съм толкова красива като теб, но се чувствам красива — за себе си. Дава ми самочувствие да знам, че мога да изглеждам по този начин.

Дина се усмихна широко.

— Супер. Тъкмо това целехме.

— Самочувствието ме прави щастлива. И той непрекъснато ми казва, че съм красива, но не само, а и смела и умна. Обича историята ми.

Тя се изкиска и на Дина й се стори странно да чуе този весел смях от Наталия.

— Дори харесва акцента ми. Не е ли откачено?

— Не е откачено. Радвам се за теб.

— Още не знам дали ще се оженим — усмихна се тя. — Но ми харесва да съм с него, да го опознавам и разбирам.

Дина я прегърна.

— О, сериозно, това е перфектно, Наталия. Не бързай. Вълнувам се за теб.

Но Дина усещаше болка зад думите си, защото тя самата си нямаше никого, не можеше да има никого. Лудешката работа по изграждането на компанията се забавяше, дните й се забавяха и сега, когато най-малко го искаше, Дина отново мислеше за Джоел Гейнс.

Не можеше да има друг. И докато Наталия говореше за своя лекар, Джес, през вените на Дина нахлу обратно старият копнеж.

Тя не му се бе обадила, не бе проявила слабост. Но той също не й се бе обадил.

Нямаше нищо, само мълчание. Никакви имейли, никакви съобщения. Сякаш нищо от това не се бе случило или сякаш се бе случило на някого другиго отдавна. В друг живот.

Тя се страхуваше от дните след откриването. Когато нещата се уталожеха и почнеше да й остава повече свободно време и пространство, тогава как щеше да престане да мисли за Джоел? Как щеше да успее да се овладее?

Но засега тя само прегърна новата си приятелка.

Тази вечер тя се радваше да е с Наталия. Бяха имали дълъг ден. В девет вечерта заместничката й я принуди да си прибере телефона и да спре да разговаря с блогърите и модните пиари и редактори, които трябваше да дойдат на „Таймс Скуеър“ в девет сутринта на следващия ден, малкото им помещение щеше да се напълни и да прелее. Дина бе раздала поканите за откриването. А сега имаше и втори списък от по-второстепенни блогъри и списания, които трябваше да дойдат час по-късно, в десет.

— Всяко начало е трудно. Но теб те чака истински успех — отбеляза Наталия.

Английският й вече бе почти перфектен. Двете момичета чукнаха чашите си.

— Мисля, че ще мине добре — вдигна рамене Дина. — Задраскай това. Знам, че ще мине добре.

— Останаха ти много малко пари. Апартаментът ти е заложен, нали?

— Нямам притеснения — отвърна Дина. Тя отпи дълга хладна глътка от шампанското, играейки си с него, оставяйки балончетата му да пращят в устата й. — „Дина Кейн“ ще успее. До месец ще сме удвоили финансите си.

Наталия поклати русата си глава с възхищение. Тя носеше елегантна малка кафява рокля и удобни равни обувки в тъмнооранжево — идеални за наближаващите есенни дни, за топлия нюйоркски септември. Стилът беше нещото, което тя учеше заедно с английския, чувстваше се успяла, красива — почти като преродена. Дина вярваше в нея и Наталия пак започваше да вярва в себе си.

Всеки ден тя благодареше на бога за братовчед си Пьотр, който я бе завел при тази жена.

— Как може да си толкова сигурна?

— Продуктите са добри. Дизайнът е добър.

Дина отпи още малко.

— Аз съм добра. Модната преса обича да се занимава с историята ми заради случилото се с Людо и „Торч“, а и продуктите и магазинът я подкрепят.

— Тестваха сървъра на уебсайта ти. Наистина ли смяташ, че ще има опити за хакерски атаки?

Дина кимна.

— Трябва да сме готови. Ако се сгромолясаме още на първия ден, ще бъде катастрофа.

Тя се сети за момент за Едуард Джонсън.

— Може и да има кибератака, кой знае?

— Много средства хвърли за този уебсайт.

— Той е по-важен от магазините. Красотата в наши дни е такава, Наталия — глобална. Някой може да се регистрира от Оукланд и да получи продуктите ни. Ще доставяме до Рейкявик. Всяко момиче има мечта, искаме да ги вдъхновим. Дори онези, които не могат да си го позволят — искаме да влизат в сайта ни, да пускат видеоклиповете, да научат какви са ефектите на красотата.

Очите й светеха.

— Но ако не могат да си го позволят…

— Може би един ден ще пораснат и ще могат. Или изведнъж ще си намерят по-хубава работа. Искаме те да потънат в красотата с „Дина Кейн“.

Тя пи още малко, усещайки внезапен порив на удоволствие, триумф. Мечтата й бе осъществена — и тя бе успяла, въпреки всички пречки, въпреки всичко. Откриването, парите, успехът — всичко изглеждаше като чакан резултат.

— Разбирам.

— Красотата бе моето бягство. Искам тя да бъде и тяхното бягство.

Наталия пресуши чашата си.

— Ще имаш голям успех, Дина. И нямам търпение да работя с теб.

Тя погледна часовника си.

— Трябва да тръгвам; смяната на Джес свършва. Искам да се върна преди него.

— Разбира се. — Момичетата се прегърнаха. — До утре — каза Дина. — Там ли ще си в осем?

— В седем и половина — обеща й Наталия.

Знаеше, че вероятно тя също трябва да стане и да си тръгне. Но Дина не искаше да помръдне, не още. Беше уморена, щастлива, наслаждаваше се на шампанското.

— Страхотна вечер ти желая.

Тя целуна Наталия за довиждане и обърна остатъка от виното в устата си, наслаждавайки се на вкуса му. После извади телефона си. Можеше да се обади на още някои блогъри, да посвърши още малко работа в последната минута… докато изпие още една чаша ледено, пенливо вино.

Нямаше гласови съобщения на телефона й. Но имаше есемес.

От Джоел Гейнс.

Къде си? Трябва да поговорим.

Дина си пое въздух. Ръката й стисна ръба на бара, главата й се олюля. Тя внимателно се закрепи по-стабилно, така че другите около нея — двойките и бизнесмените, които разговаряха — да не я видят.

Постоя малко така, след което написа:

Не мога, Джоел. Моля те. Утре е голям ден за мен.

Почти веднага получи отговор.

Само десет минути, не повече. Къде си?

Дина взе чашата си и преглътна бързо голяма глътка от шампанското.

Тя потрепери. Ами ако му откажеше? Щеше да се разконцентрира, мислейки за него, обсебена, на един от най-важните дни в живота си. Ако Джоел беше тук, щеше да се оправи с него сега и край. Да й се махне това от главата.

Утре трябваше да е концентрирана.

Той можеше да дойде при нея. Тя се намираше в южната част на Сентрал парк, точно в сърцето на Манхатън. Не бе в апартамента си, където бе спалнята й, където можеше да направи нещо глупаво.

Тъкмо се разделих с една приятелка. Тръгвах си, но още съм в бара на „Виктрикс“. Обади ми се или мога да те изчакам петнайсет минути.

Последва пауза. Дина затаи дъх, желаейки да не го приема толкова навътре. Само че го приемаше. Гледаше екрана с очакване.

Гаражът ми е на една пресечка. Ще бъда при теб след пет минути. Не си тръгвай.

Отвърна му с „окей“ и продължи да седи, отпивайки бавно. Времето пъплеше. Тя не можеше да мисли, не можеше да се концентрира, не можеше да се държи подобаващо на възрастта си. Когато Джоел се появеше, щеше ли да й е останало някакво достойнство?

Бясната работа я бе разсейвала, но сега тя нямаше какво повече да крие. А чувствата й към Джоел прииждаха и не стихваха, безмилостни като прилив.

Може би отдавна бе загубила достойнството си. Едно съобщение от него, и ето че тялото й пламтеше. Джоел Гейнс я бе целунал само веднъж. Ако тази вечер той поискаше нещо повече, Дина нямаше представа как, по дяволите, щеше да му откаже.

След малко той се появи, влезе през вратата от фоайето, без да обръща внимание на служителите, които го поздравиха. Движеше се бързо, с това огромно тяло, широките гърди, внушителната сила, крачеше към нея в костюма си, сякаш нищо не можеше да го спре; целеустремен, съсредоточен.

Дина веднага се подмокри и възбуди, напълно откликваща към него. Тялото й се изпълни с адреналин, сякаш бе изпаднала в шок.

— Джоел — прошепна тя.

Едва говореше. Джоел беше точно пред нея. Тялото му бе близо до нейното, отново в пространството й. Извисяващо се над нея. Гледащо я отгоре. Тя потрепери, не можеше да продума.

— Дина.

Той яростно сграбчи ръката й.

— Обичам те. Обичам те от година, може и повече. Желая те. Не мога да спра да мисля за теб. Ти си по-силна от всичко. Трябва да съм с теб. Това е. Трябва да съм с теб.

Сълзи бликнаха от очите й.

— Но ти си женен.

— Поисках развод от Сюзън. Направих го. Напуснах къщата. Казах на момчетата. Те вече са големи, а аз искам да съм с теб.

Той стисна ръцете й.

— Веднага щом уредя документите, можем да се оженим. Съгласна ли си? Кажи „да“.

Сълзите й потекоха по страните й. Тя се олюля на мястото си и Гейнс се протегна да я подкрепи.

— Да — прошепна тя. — Да. Защо?

— Защото не мога да понеса през остатъка от живота си да мисля за теб и да не те виждам. Да те искам, а да те нямам. Защото не съм срещал жена като теб. Защото ти си момичето, за което е трябвало поначало да се оженя. Не искам съквартирантка, искам любовница, приятелка, предизвикателство. Искам само теб и никоя друга. Разбираш ли?

Тя кимна.

— Да.

Зарови лице в шепите си и захлипа.

— Да си ходим.

— Трябва да платя сметката…

Гейнс направи жест към бармана.

— Пиши го на сметката ми.

— Да, сър, господин Гейнс.

Малката демонстрация на власт развълнува Дина. Тя не можа да се сдържи. Тялото й потръпна при допира му, когато той я дръпна от стола. Остатъкът от шампанското й остана на бара, но тя вече се чувстваше пияна, почти дрогирана.

— Къде да отидем? — попита тя, докато Гейнс й помагаше да облече връхната си дреха, като плъзгаше ръце около кръста й, раменете й, докосвайки я навсякъде. — У вас или у нас?

— У вас — отвърна без колебание Гейнс.

Апартаментът му трябваше първо да бъде разчистен, да върне всички вещи на Сюзън — снимките в рамки на двама им, останките от проваления им брак. Малкото чисто и дръзко жилище на Дина беше идеално, тя сама го бе спечелила и постигнала. Беше малък, красив и модерен апартамент, обзаведен с вкус, наситен с цялата нейна същност, на която той се възхищаваше.

— Добре.

Тя го целуна, разтопи се в него.

Джоел почувства, че се сковава, втвърдява. Трябваше да я вкара в едно такси.

— Дина. Не тук. Да тръгваме.

Едуард знаеше, че е пиян. Но нямаше проблем, защото си бе решил проблема с кокаин — много кокаин. Дрогата му помогна да види нещата по-ясно. Сега се чувстваше важен, самоуверен, можеше да върши точно каквото си поиска. А най-вече искаше да се разправи с Дина Кейн.

Веднъж завинаги.

Той бе отпратил Лена, както и нощния иконом. И после бе гледал, чел и пил и бе разучил всичко. Откриването на „Дина Кейн“, на новата компания, на следващото голямо нещо, щеше да се състои на другия ден. На „Таймс Скуеър“.

След като се напи стабилно, му се стори, че му трябва нещо по-силно. Като например кокаин. Бе минало известно време, но Едуард пазеше запасите си. И тази вечер имаше нужда да ги използва.

След малко лошото чувство го напусна. Той се пробуди, стана пак силен и могъщ. Дина Кейн, десетминутното му развлечение, бе изкарала от релси целия му живот. Сега го разбираше ясно. И макар той да се връщаше обратно в пътя, кучката се връщаше от гроба, за да го преследва.

Време беше да приключи с нея.

Той почти не забеляза какво върши, когато отиде на горния етаж до шкафа в банята и извади Клонопина и найлоновите ръкавици — малки евтини найлонови ръкавици, каквито слагаха в боите за коса. Намери малка бутилка уиски и дълъг остър нож. Имаше и пистолет, но той водеше до дразнещи усложнения като следи по стената например, ФБР ги биваше да се ориентират добре по такива следи. Едуард бе по-умен от тях, бе гледал телевизионни предавания, всякакви сериали за ченгета. Не беше глупак.

Бе убил Филип и Джони Кейн — или поне им бе помогнал по пътя им към оня свят. И двамата тъпаци сами се бяха напили, сами се бяха натъпкали с хапчета. Филип можеше и да не знае какво прави, но Джони знаеше — глупак, слаб, малък глупак.

И двамата бяха прекалено доверчиви. Той знаеше, че Дина Кейн няма да направи такава грешка. С нея трябваше да внимава.

Имаше ключ — това беше важното. Оливия се бе сдобила с копие на ключа от жилището й — без да задава въпроси. Той можеше да се вмъкне в новия й апартамент, да я изчака, да й се нахвърли. Да сложи ръка през устата й, да й натъпче хапчетата насила в гърлото, после да изсипе алкохола. Може би щеше да я остави във ваната, с нож в собствената й ръка — с нейните отпечатъци, разрязала собствените си китки. Той се изкиска, щеше да е лесно да го направи, когато тя изпаднеше в безсъзнание, но Едуард с удоволствие щеше да й помогне, преди нацяло да е припаднала. Оливия му каза, че жилищната сграда има пазач и камери във фоайето, но нощем изключваха камерите.

Защо не го бе сторил по-рано? Сега му се струваше нелепо — заради тъпите страхове, че може да го хванат. Нямаше да го хванат. Когато Едуард Джонсън се погрижи за другите двама, не го хванаха. Нямаше въпроси след Джони, нито след Филип. Защо да е по-различно с някаква кучка от Уестчестър?

Той смръкна още малко кокаин, взе една шапка, шалче и широко палто и излезе в нощта. Трябваше да извърви само дванайсет пресечки до апартамента на Дина. Влезе целеустремено през входната врата на сградата, изсумтявайки към пазача и вървейки право напред. Мъжът четеше списание, не му обърна внимание. Имаше коридор с няколко асансьора. Тя живееше на шестнайсетия етаж и с дрогата, пулсираща през вените му, Едуард Джонсън уцели асансьора и се качи на правилния етаж.

Адреналинът се примеси с кокаина. Ами ако тя беше вътре? И до вратата? Тя беше отшелничка, тая кучка, шибана отшелничка, мразеше мъже, никога не излизаше с никого. Вероятно беше там, работеше, чакаше… трябваше да действа бързо, да й скочи. Щеше да мине гладко. Едуард не искаше да му мисли прекалено. Той извади ключа си, отвори вратата, влезе в апартамента и затвори след себе си.

Ослуша се. Не извика — не искаше съседите да чуват нищо.

Беше тихо. Тихо като в гроб, като в нейния гроб. Той се изхихика. Смешно. Нямаше никого тук.

Само за да се увери, той огледа мястото, провери навсякъде. Беше празно.

Имаше голям гардероб в спалнята. Там щеше да отиде. Носеше още кокаин, разбира се, в сребърно шишенце. И можеше да си позволи да глътне малко от уискито.

Изпи една голяма глътка и смръкна от дрогата по случай пристигането си. После отвори вратата на гардероба, пъхна се вътре и седна удобно на дъното му. Използвайки телефона си за осветление, той си сложи ръкавиците, отвори кутийката с хапчета и остави ножа до нея.

Всичко беше готово.

Дина се чувстваше така, сякаш ръцете й не й се подчиняваха. Не можеше да намери ключовете си, отваряше чантата, бъркаше вътре, целуваше Джоел. Ръцете му бяха върху нея, притежателно, минаваха по краката й, бедрата й, под полата й, обгръщаха задника й. Тя бе мокра, безпомощно възбудена.

— Божичко — помогни ми. Не мога… не мога…

Той махна едната си ръка от тънкия влажен памук на бикините й, намери ключа й, отвори вратата и бутна Дина вътре.

Вратата се затвори тежко след тях.

— Спалнята ми е насам — каза Дина.

Той вече махаше ризата й над главата й, разкопчавайки сутиена й с отработено движение, усещайки пълните й гърди, които се отпуснаха в ръцете му, болезнено щръкналите й зърна. Тя гореше за него и той усети как кръвта й нахлува в корема й, утробата й буквално се затопля под ръцете му.

— Зарежи спалнята.

Гейнс я метна на пода, сваляйки дрехите й, смъквайки полата й надолу, както и бикините.

— Няма да стигнеш дотам.

Дина изстена. Той също свали дрехите си нетърпеливо, късаше копчетата, изтръгна вратовръзката от врата си. Изрита обувките си, целувайки шията й, лицето й, докосвайки със зъби и устни гърлото й. Тя разтвори краката си широко, закопняла, отчаяно искаща да го усети вътре в себе си. Нямаше вече нищо друго, освен желание, чиста похот — не любов, не приятелство — само неговата сила, неговата мощ, силата на движещото се над нея тяло.

— Джоел! — въздъхна тя. — О, боже! Моля те. Моля те.

Вътре в гардероба Едуард Джонсън мислеше трескаво.

Имаше двама души в апартамента. И единият от тях беше мъж. Чукаха се, значи бяха голи.

Той имаше нож.

Но мъжът изглеждаше трезвен. А под бляскавата храброст от кокаина и алкохола Едуард беше страхливец.

Тялото му беше кльощаво, дори хърбаво. Всеки малко по-здрав мъж би го надвил. Това беше проблемът. А гласът на мъжа звучеше познат.

Джоел Гейнс.

Едуард започна ща трепери от страх. Гейнс, скапаният милиардер. Гейнс, който имаше фигура на армейски танк, който вдигаше щанги като сержант от ВМС на успешна тренировка.

Той прехвърли няколко сценария в главата си. Да изскочи навън пиян, дрогиран, с малкото си ножче. Беше му изглеждало голямо, като плануваше как ще разреже китките на Дина, докато лежи в несвяст във ваната. Сега то му се струваше като шибана ножовка. Щеше да промуши Гейнс, вероятно да го нарани. Тогава мъжагата щеше да го сграбчи за китката, да му счупи ръката. Жените не му бяха проблем — те бяха толкова меки, толкова слаби. Всички онези телевизионни филми с жени каратистки бяха абсолютна смешка. Всеки хилав мъж можеше да сграбчи една жена, да я подчини, да я събори на земята. Мъжете винаги бяха по-силни и с повече мускули.

Но да застане срещу Гейнс? Не. Гейнс щеше да се бори, а Дина щеше да пищи, да стигне до някой телефон.

Беше в капан. Трябваше да направи нещо. Ако излезеше от гардероба, щяха най-вероятно да го чуят. Те бяха достатъчно заети, но щяха да забележат, ако някой се опита да излезе през вратата. Имаше противопожарно стълбище, ако успееше да отвори прозорците…

Ужасен, Едуард смъкна тънките найлонови ръкавици и ги напъха под долните си гащета. Почувства се нелепо жалък. Разплака се от самосъжаление. Клоназепамът беше в шишенцето си. Можеше да стигне до някой прозорец, да го пусне отвън… Засега обаче го скри в един вътрешен джоб на якето си. Уискито… не беше престъпление да носиш уиски. Ножът… Господи, ножът. Той грабна един пуловер, избърса с него ножа и, хващайки го с материята, отвори вратата възможно най-бавно и го метна под гардероба, чак до стената.

Нямаше смисъл. Ако той останеше тук, тя щеше да го открие на сутринта. Трябваше да излезе. Трябваше да се махне…

Тя го почувства върху себе си — твърд, настоятелен, разтварящ краката й още по-широко. Дина изстена от удоволствие, чувстваше се замаяна, почти неспособна да се удържа. Пъшкаше при всяко негово докосване, без значение колко леко, колко нежно…

Гейнс се отдръпна назад. Дина почувства струята въздух върху голата си кожа, където бе лежало тялото му.

— Какво? — изхленчи тя, не от страст. — Какво има?

Той отскочи от нея, гол, приклекнал. Тялото му бе невероятно — силно, мускулесто. Дори в объркването си Дина беше удивена от него.

— Покрий се. Намери телефон. Има някого тук. В апартамента.

В този момент се чу вик от спалнята — немощен, хленчещ вик, ридаещ, жалък.

Дина ахна от ужас и грабна роклята си, нахлузвайки я през глава.

— Кой е там? — изкрещя Гейнс.

Вдигна панталоните си с една ръка и ги обу.

— Отговори или ще извикам полицията. Идвам да те хвана. Имам пистолет.

Дина го погледна като обезумяла, но той поклати глава.

— Не стреляй! — чу се писък. — Не стреляй, моля те! Това съм аз — Едуард Джонсън. Нямам оръжие. Не ме убивай!

— Не мърдай, мамка му — каза Гейнс.

Той направи жест и Дина, гореща и изчервена, изтърча да си сложи бельото, да се покрие както трябва. После тръгна към вратата на спалнята, но Джоел бе пред нея, прикриваше я с тялото си, защитаваше я.

Той вдигна крак и ритна вратата. Точен и силен удар. Дървото се напука по средата на вратата.

Едуард Джонсън седеше на леглото, прегърбен, плачещ, по лицето му се стичаха сълзи и сополи. Той се люшкаше и смърдеше на алкохол, а около него имаше разпръснат прах.

— Как влезе тук, мамка му? — попита Гейнс. — Лягай на скапания под. Разтвори си ръцете и краката. Веднага.

Джонсън мекушаво се подчини. Той изглеждаше много слаб, падна на колене, после по корем, просвайки се пред Гейнс и Дина.

Джоел бързо и ефикасно прокара ръце през тялото му, изкарвайки шишенцето с лекарство.

— Клоназепам. Смърдиш на алкохол. Къде е?

Джонсън не каза нищо. Джоел го ритна силно между краката. Другият изпъшка със свистене и нададе пронизителен вик на болка.

— Господи! Господи…

— Господ не иска да има нищо общо с теб. Къде е?

— В килера… Нямам нищо…

Гейнс сложи едното си стъпало върху врата на Едуард. Дина се взираше изумена, но той не й обърна внимание. Погледна в гардероба, имаше отворена бутилка уиски, малко количество от него бе изпито. Очевидно Джонсън бе пил друго дълго преди да начене тази бутилка. По устните му имаше прах.

— Какво друго донесе?

— Какво? Какво имаш предвид? Не ме наранявай! Дойдох да се видя с Дина!

— Дошъл си да убиеш Дина — каза Гейнс. Кракът му затисна по-силно врата на Джонсън. — Както уби брат й. Какво друго, тъпако?

— Нищо друго… Кълна се!

— Ако ти задам въпроса си още веднъж, мъртъв си. Да не мислиш, че на някого ще му пука, ако те очистя, за да защитя една безпомощна жена от нападение в дома й?

Гейнс натисна по-силно, почти задушавайки Джонсън.

— Време е да се изповядаш, Едуард. Точно сега.

— Ъъ — нож…

Дина трепереше от страх и шок.

— Къде е скапаният нож, Едуард?

— Под гардероба.

Гейнс погледна към Дина.

— Провери, скъпа. Не искам да го пускам.

Дина клекна на земята. Гейнс го притисна по-силно.

— Затвори си очите. Не я поглеждай.

— Ето го. Господи, Джоел.

Тя се протегна, извади го отдолу и му го показа.

Той вдигна Джонсън за тила и го запрати върху леглото.

— Ти си жалък безполезен наркоман.

Протегна се и хвана косата на Едуард, извивайки главата му назад.

— Виж се — имаш кокаин по устата. С него уби Джони Кейн и сега си почнал да убиваш и себе си. Кажи ми как влезе тук.

— Имах ключ — каза Едуард, разциврен от страх. — Дадоха ми го едни хора — от подземния свят. Нямам вече контактите им. Ако почна да ги търся, ще ме очистят.

Дина изстена. Той имаше ключ. Ако Джоел не бе с нея, сега щеше да е мъртва.

— Заради теб — викна той изведнъж, бършейки очите си и съскайки срещу нея. — Кучка с кучка — всичко е заради теб! Станах такъв заради теб. Ти съсипа семейството ми. Разболя майка ми. Баща ми — все едно си го убила.

— Глупости, Едуард! — рече Гейнс. — Не ти пука за никого освен за теб самия. Кога последно се обади на баща си?

— Аз… Не си говорим.

— А майка ти? Ти не си единственият, който прави проучвания. Изпращаш я във Флорида и изведнъж тя приписва семейния фонд на теб, прав ли съм? Сега ти притежаваш къщата?

— Откъде…?

— Знам. Наблюдавах те. Наблюдавах Дина.

— Тя изнуди баща ми, тя е курва. Това знаеш ли го? Тя е проклета курва. Изчука ме заради парите ми…

Гейнс го фрасна в лицето. Дина изпищя и Едуард изплю зъби и кръв и се свлече на леглото.

— Тя е повече, отколкото ти някога ще бъдеш.

— Джоел… Джоел, той е едно нищо. С него е свършено.

Дина го хвана за ръката.

— Съжалявам за това, което причиних на родителите ти, Едуард. Бях много ядосана.

— Кажи им го на тях, ако искаш. Той не дава пет пари за тях. Той е скапан психопат.

Дина изстена.

— Не ми пука. Пусни го. Пусни го.

Джоел хвана ръцете й.

— Ако го пусна, коя ще е следващата жена, която ще убие? Този е опасен, Дина. Брат ти? Теб? Господ знае кого още! Нахлул е в апартамента ти. Трябва да се обадим в полицията.

Тя го стисна.

— Не мога да мисля. Утре… откривам компанията си.

— Да се надяваме поне, че ще сервират хубаво кафе — отбеляза Гейнс. — Тази вечер ще постоим до късно.

Едуард седеше там, полюшвайки се на леглото, извивайки пръсти.

— Не можеш да го направиш — да извикаш полиция — ще им кажа, че си ме ударил. Ще кажа на всички какво си направила на баща ми. Ти си курва, Дина Кейн, още имам снимките. Ще те видя как ще ръководиш бизнеса си, щом това излезе на бял свят.

Дина се държеше за Джоел и гледаше Едуард и кипящата му злоба, а после погледна ножа, проблясващ, остър, без следи от кръв.

— Джоел е прав. Прави каквото искаш. Няма значение за нас. Трябва да те затворят — преди да си наранил другиго.

Тя вдигна телефона.

— Имаме нужда от полиция. Намирам се в апартамента си с мъж, който току-що се опита да ме убие. И съм почти сигурна, че същият е убил брат ми.

Беше минало полунощ, когато най-накрая се прибраха. Отидоха в неговия апартамент — Дина не искаше да остава в своя. Тя мина покрай снимките и Гейнс се извини, но тя вдигна ръка.

— Стига. Няма значение. Това е минало.

Той взе лицето й в ръцете си и я целуна, отново и отново, и тя почувства топлината да се завръща в нея, сякаш той раздухваше жарава, чиито пламъци щяха да лумнат наново. Дина се притисна към него.

— Не.

Джоел се наведе и я целуна по устата.

— Арестуваха нападателя ти. Който се опита да те убие. Не му е времето сега, скъпа.

Тя изстена.

— Джоел — чаках толкова дълго.

— И двамата чакахме. Но утре откриваш бизнеса си. Трябва да се наспиш, да се събудиш и да го направиш. Аз ще съм тук. Когато правим любов за пръв път, трябва да си спокойна, отпочинала, да си премислила всичко. А не веднага след като са се опитали да те убият.

Дина се засмя.

— Ласкател.

— Ако ме поискаш, когато се събудиш, няма да тръгна да се бия.

Тя отвърна на целувката му. Изтощението и нервността й започнаха да се връщат.

— Добре, добре. Но искам да спя до теб.

— Става.

Гейнс се наведе, пое я в ръцете си и я занесе в спалнята, тя се сгуши до него и той я усети как се отпуска. Щом я остави на леглото, след няколко минути тя заспа като дете след дълго пътешествие.

Джоел погледа спящото й лице няколко секунди, после я зави и легна до нея, затваряйки очи, успокоен от тихото й дишане.

Светлината от червеното слънце на зората струеше в стаята. Дина се събуди, огледа се, осъзна къде се намира, с кого е.

И какво щеше да се случи днес. Всичко. Всичко.

Първо Джоел.

Тя отметна завивката си, внимавайки да не го събуди, и се съблече гола. После отиде на пръсти до банята му и си взе душ. Не губеше време, след минута се бе изсушила набързо и се върна в леглото му, като се пъхна под завивките и се притисна в него.

Очите му се отвориха.

— Бива си го това събуждане.

— Обичам те — каза Дина. — Все още те искам.

Гейнс прокара плътно ръце по цялото й тяло. Опипвайки прасците й, гърдите й, обхващайки задника й.

— Ооо…

Той отдръпна завивките, тя беше там, под него, гола. За първи път виждаше тялото й ясно. По дяволите, колко бе красива.

Той коленичи над нея, събличайки собствените си дрехи, една по една. И като плъзна пръстите си от гърдите към коленете й, Дина изпъшка от копнеж.

— Търпението е добродетел — каза той и я докосна леко, дразнейки я с един пръст, докато другата му ръка стисна ръцете й, задържайки ги над главата й. Тя бе влажна, толкова влажна, а коремът й буквално горещ, затоплен от кръвта под тялото му. Дина се надигна към него. Беше като обезумяла от копнеж и на него му идваше да се засмее от победата и любовта, които изпитваше.

— О, господи! — въздъхна Дина. — О, Джоел! Моля те…

Коляното му разтвори краката й и той я пое нежно, силно, притиснал устни към нейните, целувайки я, притискайки се към нея, и тялото й се разтопи във вълна от блаженство, толкова силна и чудесна, че отвя всички мисли от съзнанието й.

Двадесета глава

Тълпата се разшумя.

Дина Кейн със сигурност знаеше как да направи появата си забележителна.

Имаше един участък от улицата, преграден с панделка — от градската управа й бяха отпуснали правото да затвори улицата за трийсет минути, може би като благодарност, че са се отървали от поредния стриптийз клуб на „Таймс Скуеър“. И мястото бе препълнено.

Блогът на „Дина Кейн“ бе активен от една седмица — обещавайки мостри, гримиране и всякакви подаръци на първите сто клиенти. Сега по авенюто имаше повече от двеста жени, бутащи се, дразнещи гражданите, изсипващи се на улицата.

Бяха дошли представители на десетки от нюйоркските блогове за красота — и не само на прочутите. Дина бе изпратила лични покани на всичките си любимци, на подземните анархистки модни сайтове, на един, който се фокусираше единствено върху дамите над шейсет и пет, на един гей блог за красота, на сайта за азиатска кожа, списван само на урду[1]… Тя бе прекарала изминалите месеци като купувач, проучвайки в детайли кои са пристрастените към красотата в Манхатън, и резултатът се оказа главозамайваща смесица от еклектизъм, етническа красота, лишени от средства студенти и домакини от Ийст Сайд.

На всеки няколко минути служителите й — най-добрите гримьори, които бе отнела от „Торч“, търговските консултанти, които Наталия бе назначила — се появяваха от блестящия вход на магазина „Дина Кейн“, раздавайки безплатни подаръци: балсам за устни от Шотландия, нова спирала от Калифорния, мостри с парфюми от малка фирма в Австрия. Журналистите от женските списания се намираха в отделен сектор, наблюдаваха и си записваха. Вълнението беше осезаемо.

Три снимачни екипа бяха насочили камерите си към малкия вход на магазина й — те бяха от местни телевизии, но очевидно Дина Кейн си изграждаше името и си заслужаваше гледането. Един застаряващ репортер с костюм на „Версаче“, доайен на клюкарските рубрики, също се навъртя наоколо, зяпайки глупаво суматохата, разразила се заради някакво магазинче, неспособен да направи репортаж за срама, който бе предвидил за бившата приятелка на Людо Морган.

Те очакваха лимузина, някое голямо черно чудовище или поне автомобил линкълн.

Но изведнъж се чу леко иззвъняване — на звънец на велосипед — и Дина Кейн бе пристигнала. Боядисаното по поръчка колело в зелено и златисто контрастираше на изумителния й тоалет. Тя носеше бежов клин, кестеняви ботуши на високи токчета, подхождаща кремава копринена риза и семпла златна гривна. Когато светкавиците на фотоапаратите защракаха, Дина свали предпазния си шлем — оставяйки тъмната си коса да се спусне свободно по гърба й.

Фотографите зашепнаха. Жените възкликнаха. Тя беше красива. Беше изключителна. Младото й лице бе гримирано съвсем леко — прозрачен фондьотен мус, златисти сенки за очи, руж на скулите, прозрачен гланц за устни и спирала, която разделяше миглите й и подчертаваше очите й. Тя се усмихна и разкри белите си зъби. Изглеждаше здрава, привлекателна, млада и уверена.

— Дина! Къде е лимузината? — провикна се един журналист.

На тротоара пред нея бе монтирана стойка с микрофон и Дина Кейн се приближи, засмяна, с шлема си под мишница.

— Без коли. Това е Ню Йорк! Тук караме велосипеди. Обичаме фитнеса — той е най-добрият руж, който не може да се купи никъде.

Всички жени се засмяха. Светкавиците пак проблеснаха.

— Дами и господа, ако погледнете натам, ще видите, че „Дина Кейн“ е дошла на „Таймс Скуеър“.

Тя посочи с ръка вдясно от тях и тогава един огромен правоъгълник, висок трийсет етажа, изведнъж блесна в светлина.

ДИНА КЕЙН, пишеше там. КРАСОТА.

Просветнаха логото на компанията и адресът на уебсайта и последва образ на четирийсет и пет годишно лице, което плавно се промени и с нанасянето на грим стана поддържано и красиво. След това беше заменено с образ на пълна тийнейджърка, чернокожа майка с бебе на ръце и двайсет и шест годишна блондинка — всички с посланието на Дина Кейн, изписано зад тях.

Разнесоха се възклицания и щом остана доволна от хипнотизираните им погледи, Дина пак заговори на микрофона.

— А сега съм щастлива да обявя „Дина Кейн“ за открит. Всички жени са красиви — надяваме се да покажем това на света. Благодаря ви — и се забавлявайте.

Тя вдигна ръка и стъклените врати се плъзнаха и се отвориха, стената в горния край на стълбите прожектираше видеоклипове с преобразявания и жените се впуснаха от улицата към разкошно уреденото място.

Дина подаде велосипеда си на една асистентка.

— Госпожице Кейн, всичко е готово — съобщи Наталия, като дойде при нея.

Тя сияеше от гордост. Магазинът изглеждаше невероятно, тълпата бе чудесна, а неоновият билборд в сърцето на „Таймс Скуеър“, погълнал една трета от бюджета им, и то само за едноседмична активност, означаваше, че са в голямата игра.

— От пресата искат да разговарят с теб — за Людо Морган, нали разбираш, както и за магазина и сайта. Искат да обсъдите „Торч“ и Джоел Гейнс. И някакъв арест тази сутрин…?

Дина се обърна и се усмихна на малката група журналисти, гледайки директно в камерите.

— Разбира се — каза тя. — С удоволствие ще направя изявление. Но засега да не оставяме клиентите на „Дина Кейн“ да чакат. Ще ме извините ли? Трябва да отида да ги обслужа.

И тя изчезна надолу по широките стъпала в ярко осветения подземен оазис на красотата, който щеше да стане новият дом на Дина Кейн.

Наталия погледна надолу след шефката си и видя жените да се скупчват край нея, щом тя влезе в магазина, ръкопляскаха, обсипваха я с комплименти, вече държаха в ръце кремове, задаваха въпроси. Зад нея вървеше групата журналисти, които я следваха по стълбите, все едно тя вече бе знаменитост.

Наталия почувства тръпка на вълнение. Беше само един магазин, но адски хубав. Тя небрежно отвори мобилния си телефон и натисна иконата за приложението компанията на „Дина Кейн“. То я отведе директно в онлайн магазина, който отвори за бизнес в мига на откриването на търговското заведение.

Тя вече успя да види няколко златни банера с надпис „разпродадено“.

Точно в този момент започваше нещо, започваше да личи резултатът от усилията на едно момиче, което бе заложило изцяло на себе си. И Наталия имаше предчувствието, че то ще бъде нещо голямо — много голямо.

Тя си пое дълбоко въздух и последва шефката си долу в магазина.

[1] Индоарийски език, официален в Пакистан и един от 23-те официални езици в Индия. — Б.пр. ↑

Епилог

Откриването пожъна пълен успех.

В рамките на четирийсет минути купувачите разграбиха изложената стока, а след час изкупиха и всичките им запаси. Наталия изпрати хора за още продукти от доставчиците им, а пресата трябваше да почака и да гледа как Дина Кейн си върши работата.

Беше нещо изключително. Те обявиха успеха й на живо, както финансовите репортери брояха обратно до финалния гонг, сигнализиращ края на търговската сесия на борсата.

И Дина не ги разочарова. Щом се ръкува с последния си клиент, тя се качи по стълбите обратно на „Таймс Скуеър“, където камерите бяха монтирани да снимат.

Джоел Гейнс дойде от офиса си. Той наблюдаваше дискретно от другата страна на площада. Дина се обърна към камерите и медиите.

— Добро утро — започна тя. — Благодаря на всички, че дойдохте да отразите откриването на магазина ни. Съжалявам, че не отговорих на въпросите ви по-рано, но както виждате, бяхме малко заети.

Последваха вълни от смях. Гейнс поклати глава, изпълнен с възхищение. Тя все едно ги бе опитомила.

— Нека да изпреваря някои от въпросите ви. Ще се опитам да бъда възможно най-искрена.

Сега те завъртяха очи. Никой не беше искрен, не и в Манхатън, където имаше заложени много пари. Но Дина Кейн стоеше пред тях, висока и безстрашна, и продължи да говори. Ефектът беше хипнотизиращ.

— Едуард Джонсън бе арестуван, защото се опита да ме убие — обясни тя. — Ще има съдебен процес, затова не ми е позволено да правя изявления в тази връзка.

— Вярно ли е, че сте спали с баща му?

— Да, вярно е.

Чуха се възклицания на изненада сред журналистите. Нима тя си признаваше?

— Направих го за отмъщение. Въпреки че се случи преди години, аз все още съжалявам много за постъпката си. Бих искала да се извиня на господин Джонсън, на съпругата му и на семейството му.

— Отмъщение за какво? Той какво ви направи?

— Значи сте преспали и с бащата, и със сина?

— Погледни насам, Дина! Насам!

— Какво друго ще ни кажете?

— Абсолютно нищо засега.

Тя се усмихна ведро.

— Съдебният процес ще си каже думата. Съжалявам, че не мога повече да го обсъждам.

Просветнаха светкавици, към нея се насочиха фотоапарати и камери, както и микрофони.

— Защо ви уволниха от „Торч“, Дина?

— Трябва да зададете този въпрос на Людо Морган.

— От компанията му твърдят, че в договора си имате клауза за неизвършване на конкурентна дейност — че не можете да работите за друга фирма. Смятат да съдят „Дина Кейн“.

— Колко типично по мъжки — отбеляза Дина.

Думите й провокираха шокиран смях от жените там — журналистки и модни редакторки.

— Нека се опитат. Делото ще е неоснователно. Аз не работя за „Дина Кейн“. Аз притежавам „Дина Кейн“.

Тя им отправи още една ослепителна усмивка.

— При всички случаи нека „Торч“ се опитат да ме конкурират.

— Но Людо Морган е много влиятелен в търговския бизнес! „Торч“ притежават солидна финансова сила!

Дина вдигна глава и се огледа. Гейнс се скова, тя го бе забелязала да стои там отзад, гледайки я. Тя му смигна и сърцето му се преобърна от удоволствие и любов. От това, че бе в началото на това пътуване с нея… на тяхното пътуване — тяхното съвместно пътуване…

— Да, така е, силата може и да е на тяхна страна.

Дина посочи към яркия вход на „Дина Кейн“, танцуващите образи по електронните екрани, малката тълпа отвън, докато служителите й припряно сваляха доставените пресни кашони със стока надолу по стълбите.

— Но аз никога не съм се притеснявала особено за силата. Предпочитам да вярвам в красотата.

Тя вдигна ръката си с изтънчен маникюр към групата журналисти и прекоси „Таймс Скуеър“ по посока на първия си магазин и на новия си живот.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.